ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/289/20  Номер провадження 22-ц/814/3087/22	Головуючий у 1-й інстанції Єрмак Н.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А.,
за участі секретаря: Боштенко В.Ю.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2021 року , ухваленого у складі головуючого судді Єрмак Н.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа:Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 ,в обґрунтування якого зазначила,що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру №508 від 15 травня 1975 року.
На даний час в квартирі зареєстровані: позивач – ОСОБА_1 та відповідач – ОСОБА_2 . 
Відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2014 року, участі в утриманні житла не приймає, квартирою не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідач не сплачує зазначені платежі, то позивач змушена оплачувати їх самостійно в повному обсязі.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того , що позивачем чинились будь-які перешкоди у користуванні майном ОСОБА_2 . Договору між сторонами про право користування спірним житлом не було. Відповідач не проживав у квартирі більше 6 місяців , квартплату та плату за комунальні послуги не здійснював.
Вказане рішення оскаржила в апеляційному порядку Харківська міська рада. Скаржник посилається на те , що рішення може суттєво вплинути на права і обов`язки Харківської міської ради щодо здійснення контролю за використанням і збереженням житлового фонду. 
Харківська міська рада вважає , що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким , що ухвалене з порушенням норм матеріального та процессуального права.
У апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2021 року , ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач – ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру №508 серія Б, що видане 15 травня 1975 року право на зайняття вищезазначеної квартири мали: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .(а.с.10)
Згідно наявної у матеріалах справи довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб , у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .(а.с.19)
Позивачем надано до суду вирок Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_2 , відповідно до якого останній був засуджений до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України.(а.с.13)
Актом , що складений 06 серпня 2019 року , підписаний ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено , що у вказаній квартирі постійно проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вказаній квартирі фактично не проживає з жовтня 2014 року. (а.с.20)
08.02.2018 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, та прибув за спірною адресою, позивач надала йому ключ від нового замка. Після чого відповідач виїхав з квартири та більше шести місяців не з`являвся до неї.
Відповідно до статті 71ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст.72ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Строк збереження жилого приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї встановлено у ст.71 ЖК України.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей71та107 ЖК Української РСРє різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі з 2014 року , що підтверджується актом від 06 серпня 2019 року підписаним  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Згідно з довідкою виданою «Темнівською виправною колонією №100» ОСОБА_2 перебував у вказаній установі з 12.06.2015 та був звільнений 08.02.2018 за ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31.01.2018 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 12 днів. Зважаючи на цю обставину, та те , що відповідач з 23.03.2015 по 12.06.2015 перебував у місцях позбавлення волі то він фізично не мав можливості проживати у спірній квартирі та вести добросовісне господарювання.
Викладені обставини стали підставою для відмови ОСОБА_1 у попередньому позові до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом , що зазначено в рішенні Московського районного суду м.Харкова по справі №643/9047/16-ц від 05 листопада 2016 року.
Відповідач не заперечував факту того, що він не проживав у спірній квартирі.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано до суду доказів того, що він намагався вселитися у вказану квартиру та проживати в ній, а йому чинили перешкоди до цього.
На підтвердження того, що відповідачу здійснювали перешкоди у користуванні квартирою останній надав лише лист Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області від 04.01.2021 в якому не зазначено чітко з якого приводу та з якою заявою ОСОБА_2 звертався до поліції, тож суд не може прийняти цей доказ, як доказ постійного перешкоджання відповідачу у користуванні квартирою.
Відповідачем не доведено , що він не має доступу до вказаного житла через те, що позивач змінила замки. Матеріали справи не містять підтверджень звернення відповідача до ОСОБА_1 з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.

Головуючий В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А. Лобов