Постанова                  
Іменем України
 
23 листопада 2022 року 
м. Київ
справа № 635/3473/20
провадження № 61-12426св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,   	
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат         Лагутін Іван Володимирович, на постанову Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В.,     Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 19 серпня 2003 року до         18 травня 2020 року перебував у трудових відносинах з ДП «Украерорух» та займав посаду диспетчера пункту передпольотного інформаційного обслуговування (далі ?ППІО) Брифінг-офісу.
Наказом Харківського регіонального структурного підрозділу (далі - Харківське РСП) ДП «Украерорух» від 18 травня 2020 року № 116/о            ОСОБА_1 звільнено з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Пунктом 6.25.4 Колективного договору, укладеного між адміністрацією            ДП «Украерорух» та профспілками (далі - Колективний договір),  що вступив в дію з 01 січня 2020 року, передбачено, що при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу на підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги, зокрема, працівникам, які пропрацювали повних         10 років, - 6 посадових окладів, за кожний повний рік роботи понад десять років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.
Позивач зазначав, що він має шістнадцять років безперервного стажу роботи.
Виходячи з його посадового окладу у розмірі 19 245 грн, при звільненні відповідач повинен був сплатити матеріальну допомогу в сумі 346 410 грн.
Проте в день звільнення відповідач не провів повний розрахунок та ухиляється від добровільного виконання цього обов?язку.
Також позивач вказував, що оскільки відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, тому в силу частини першої статті 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ураховуючи вищевказане, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Украерорух» матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 346 410 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19 травня 2020 року по день ухвалення рішення. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнено з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні у сумі 346 410 грн та середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 19 травня 2020 року до 24 грудня          2020 року включно у сумі 239 985,90 грн.
Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.
Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь держави судовий збір в сумі               5 023,95 грн.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 грудня 2020 року внесено виправлення у резолютивну частину рішення, вступна та резолютивна частини якої підписані на підставі частини четвертої           статті 268 ЦПК України, п?ятий абзац резолютивної частини викладено у наступній редакції: «Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь держави судовий збір в сумі 4 898,49 грн».   
Рішення суду мотивовано тим, що виплата матеріальної допомоги, передбаченої Колективним договором, не залежить від фінансового стану відповідача, при наявності на підприємстві власних коштів останнє не має права відмовитися від такої виплати.
Посилання відповідача на скрутний фінансовий стан, в тому числі зменшення обсягу прибутків, не є належним обґрунтуванням відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги при звільненні.
Висновок Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України)            від 29 липня 2020 року є неналежним доказом на підтвердження непереборної сили, таким висновком є сертифікат ТПП України або її регіональних представництв.
Зміни до Колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, тобто після звільнення позивача, тому посилання на умови Колективного договору в новій редакції є безпідставними. 
ДП «Украерорух» не виконало вимоги Колективного договору та при звільненні не виплатило позивачу матеріальну допомогу, передбачену умовами цього договору, тому така виплата підлягає стягненню на підставі статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Оскільки матеріальна допомога, передбачена умовами Колективного договору, входить до структури заробітної плати, відповідач не здійснив повний розрахунок при звільненні працівника, тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 19 травня 2020 року до 24 грудня 2020 року, як передбачено                  статтею 117 КЗпП України.
Сума середнього заробітку є співмірною з сумою невиплаченої матеріальної допомоги та строком її невиплати. На час розгляду справи в суді матеріальна допомога не виплачена. Контррозрахунку відповідач не надав.
Відповідач не надав доказів, що матеріальна допомога не виплачена позивачу не з вини підприємства.
Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області      від 12 лютого 2021 року стягнено з ДП «Украерорух» на користь             ОСОБА_1 витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, у розмірі 25 000 грн.  
Додаткове рішення мотивовано тим, що представник позивача, після ухвалення судового рішення, звернувся з заявою про компенсацію судових витрат, зокрема витрат, на правничу допомогу у розмірі 58 639,59 грн.
Урахувавши особливості предмета спору, суб?єктний склад правовідносин, ціну позову, складність справи та значення розгляду справи для сторін, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, з урахуванням клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, суд вважав, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 58 639,59 грн є завищеними, а тому зробив висновок, що розмір таких витрат слід зменшити до 25 000 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задоволено частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня    2020 року змінено, скасовано в частині стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати належних сум за період з 19 травня 2020 року до 24 грудня 2020 року включно в сумі 239 985,90 грн і судового збору в розмірі 840,80 грн та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Украерорух» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Украерорух» 840,80 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача більше десяти років, тому при звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити йому матеріальну допомогу, передбачену умовами Колективного договору.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що є підстави для стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі, який передбачений пунктом 6.25.4 Колективного договору, що становить 346 410 грн. 
Також суд першої інстанції правильно зазначив, що зміни та доповнення до Колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, у зв?язку з чим ці зміни не поширюються на спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_1 звільнений з роботи 18 травня 2020 року.
Проте суд першої інстанції не взяв до уваги, що за змістом статей 116,         117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені положеннями КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами трудового права та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, передбачених частиною третьою статті 3 Закону України «Про оплату праці».
Виплата зазначеної допомоги передбачена пунктом 14.1 Колективного договору і не є обов`язковою.
Суд першої інстанції помилково вважав, що у цій справі виплата, зазначеної в колективному договорі матеріальної допомоги, була передбачена в день звільнення, оскільки у цій справі виплата компенсаційних платежів не є обов`язковою та передбачена у послідовності пріоритетів, визначених додатком № 26 до колективного договору.
Також суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 березня 2019 року у справі № 640/19162/16-ц, що виплата матеріальної допомоги передбачена колективним договором і не є обов`язковою.
Таким чином до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованими.     
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У липні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лагутін І. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог         ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в цій частині залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України, статті 2 Закону України «Про оплату праці» у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14/696/16-ц (провадження №61-2793св18),            від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц (провадження                   № 61-22714св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19 (провадження № 61-4851св20), від 09 червня 2021 року у справі                      № 213/719/20-ц (провадження №61-1683св21), від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20 (провадження № 613026св21), від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21). 
Касаційна скарга мотивована тим, що до виплат, передбачених колективним договором, слід застосовувати загальні умови проведення розрахунку при звільненні, визначені законом.
Матеріальна допомога при звільненні, передбачена умовами Колективного договору, входить до структури заробітної плати.
Несплата у день звільнення виплат, передбачених Колективним договором, є підставою для відповідальності роботодавця, яка передбачена           статтею 117 КЗпП України.
Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У серпні 2021 року ДП «Украерорух» подало відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому немає підстав для задоволення касаційної скарги.
При цьому зазначало, що у постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі             № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) зазначено, що до правовідносин щодо виплати заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового та цивільного законодавства.
Положеннями статті 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, яка порушила зобов?язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Висновком ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» встановлено, що відповідач не зміг розрахуватись з позивачем у строки визначені статтею 116 КЗпП України внаслідок настання істотних обставин, які унеможливлюють виконання умов колективного договору.  
Наявність непереборної сили виключає відповідальність підприємства за зобов`язаннями перед відповідачем.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Харківського районного суду Харківської області.
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19.
10 листопада 2022 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження                 № 12-56гс21).
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року провадження у справі поновлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що наказом Харківського державного авіаційного підприємства від 16 лютого 1998 року ОСОБА_1 переведений на посаду штурмана аеропорту, чергового штурманської служби, у зв`язку зі списанням з льотної роботи за станом здоров?я та оформленням пенсії за вислугою років (т. 1, а. с. 14). 
З 19 серпня 2003 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з         ДП «Украерорух» та з 08 квітня 2005 року займав посаду диспетчера пункту передполітного інформаційного обслуговування (далі - ППІО) (т. 1, а. с. 16).
Наказом Харківського регіонального структурного підрозділу (далі - РСП) ДП «Украерорух» від 18 травня 2020 року № 116/о ОСОБА_1 , диспетчера пункту ППІО Брифінг-офісу, звільнено з роботи 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі статтею 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 17).
Згідно з пунктом 6.25.4. колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, у редакції, яка вступила в дію з 01 січня 2020 року, при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 10 років -      6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 19 - 47).
У пункті 14.1 колективного договору, укладеного між адміністрацією           ДП «Украерорух» та профспілками, у редакції, яка вступила в дію з 01 січня 2020 року, зазначено, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору (т. 1, а. с. 47). 
Згідно з довідкою Харківського РСП ДП «Украерорух» від 18 травня          2020 року посадовий оклад ОСОБА_1 на дату звільнення з роботи складає 19 245 грн на місяць. Стаж роботи ОСОБА_1 у Харківському    РСП ДП «Украерорух» з 19 серпня 2003 року по 18 травня 2020 року складає 16 років. Згідно з пунктом 6.25.4 колективного договору розмір матеріальної допомоги складає 346 410 грн (т. 1, а. с. 18).
Також ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів на сьогодні немає можливості виплати матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (пункт 6.25.2. колективного договору) та при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія (пункт 6.25.4. колективного договору).
Згідно з висновком ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно 95 % з негативними піками аж до 98 %. Авіаційна, і зокрема аеронавігаційна галузь України та світу, переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Зважаючи на це,      ТПП України підтвердила, що, починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п?ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає.
Враховуючи, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому Верховний Суд не вдається до оцінки і аналізу його законності і обґрунтованості у неоскарженій частині.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, передбачена Колективним договором, входить до структури заробітної плати. Оскільки у день звільнення відповідач не виплатив всіх сум, що належать позивачу від підприємства, тому на відповідача покладається відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 КЗпП України.  
Відповідач не довів відсутність вини підприємства у невиплаті при звільненні позивача матеріальної допомоги, передбаченої Колективним договором.  
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виплата одноразової матеріальної допомоги працівника пенсійного віку за власним бажанням не є обов`язковою, як зазначено у пункті 14.1 колективного договору, і підлягає виплаті за рахунок власних коштів підприємства у послідовності пріоритетів, тому на роботодавця не може покладатися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою такої матеріальної допомоги. 
Натомість Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов?язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов?язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).
У статті 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, зазначено, що угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов?язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов?язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов?язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов?язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов?язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов?язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14/696/16-ц (провадження №61-2793св18),            від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц (провадження                  № 61-22714св18), від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20-ц (провадження № 61-1683св21), від 09 червня 2021 року у справі                       № 213/817/20 (провадження № 613026св21), від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21), на які заявник посилається в касаційній скарзі. 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що при звільненні          ОСОБА_1 відповідач не виконав вимоги пункту 6.25.4 Колективного договору, тому повинен сплатити позивачу матеріальну допомогу у розмірі 346 410 грн.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вказав, що положеннями КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати, як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, отже, виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, вона не є такою, що підлягає стягненню при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно, у разі її невиплати на роботодавця не може покладатися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Проте такі висновки апеляційного суду суперечать загальному правилу, встановленому статтею 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).
У справі, яка переглядається, відповідач не довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми, визначені Колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті зазначених сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, зокрема не виплатив матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки відповідач не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги          ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими. 
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду               від 26 жовтня 2022 року у справі № 639/4085/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 641/4526/20 (провадження № 61-11913св21). 
Щодо доводів ДП «Украерорух», викладених у відзиві на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу ДП «Украерорух» зазначало, що висновок апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблений з додержанням норм матеріального права та узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі    № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18).
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня    2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), яка прийнята після подання касаційної скарги та у порядку частини третьої статті 400 ЦПК України підлягає врахуванню при вирішенні цієї справи, виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов?язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Таким чином, не можна вважати постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині такою, що прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, доводи ДП «Украерорух», викладені у відзиві на касаційну скаргу, є необґрунтованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок про задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині вимог.
Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права в цій частині. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині вирішення позовних вимог           ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обставини справи в цій частині вимог встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині вимог.  
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 4 799,70 грн.  
З огляду на висновок Верховного Суду про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та залишення в цій частині без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають стягненню з      ДП «Украерорух» в розмірі 4 799,70 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат  Лагутін Іван Володимирович, задовольнити.
Постанову Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року.
Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 799 (чотири тисячі сімсот дев?яносто дев?ять) гривень 70 копійок.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук