ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                  Головуючий І інстанції: Соп`яненко О.В.
31 жовтня 2022 р. 	Справа № 480/2878/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Курило Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення середнього заробітку, -
В с т а н о в и в:
16.02.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – ГУНП в Одеській області) на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 355.400,03 грн.
 Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із поданням позову після закінчення строків, установлених законом, без зави про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Для усунення недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.
03.05.2022 року на виконання вимог зазначеної ухвали позивачем надано заяву про усунення недоліків, в якій він зазначив, що Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 року у справі № 806/2164/16, від 13.03.2019 року у справі № 813/1001/17, від 1102.2022 року у справі № 420/2934/19 висловлено позицію, що строк звернення до адміністративного суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені складає три місяці, які починають обчислюватися з дня фактичного розрахунку. Відтак, подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку з відповідача здійснювалося в межах тримісячного строку. 
Також, ОСОБА_1 зазначив, що під час підготування вказаної позовної заяви йому було відомо про іншу правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/0, якою керувався суд першої інстанції при постановленні ухвали про залишення його позовної заяви без руху. Позивач вважає, що непостійність правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм процесуального право не повинна бути головним чинником під час вирішення питання з приводу надання позивачу доступу до правосуддя.
Крім того, позивач зазначив, що обставинами, які вплинули на строк подання позовної заяви до суду є: його перебування на лікарняному з 21.12.2021 року по 28.12.2021 року, з 09.02.2022 року по 16.02.2022 року; поїздка за кордон у лікувальних цілях з 04.01.2022 року по 08.01.2022 року; новорічні свята та відрядження у інші міста для надання правової правничої допомоги.
17.05.2022 року ухвалою Сумського окружного адміністративного суду позовну заяву повернуто позивачу на підставі  ч. 2 ст. 123  КАС України.
Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, а підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, визнані судом неповажними.
Крім того, суд, посилаючись на постанову Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 зазначив, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5  ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1  ст. 233 КЗпП України.
Також, суд першої інстанції зазначив, що перебування позивача на лікарняному з 21.12.2021 по 28.12.2021, з 09.02.2022 по 16.02.2022, поїздка за кордон у лікувальних цілях з 04.01.2022 по 08.01.2022, новорічні свята та відрядження у інші міста для надання правової правничої допомоги не є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки вищевказані обставини виникли після спливу строку звернення до суду із вказаним позовом.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 року про повернення його позовної заяви, та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач, окрім іншого, зазначає, що Верховний Суд України та Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постановах від 16.5.2011 року у справі № 21-29-а11, від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15, від 24.01.2019 року у справі № 802/28/16-а, від 30.01.2019 року у справі № 806/2164/16, від 13.03.2019 року у справі № 813/1001/17 та від 11.02.2020 року у справі № 420/2934/19 дійшли до висновку, що для звернення до адміністративного суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку. Надалі, Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 відступив від зазначеної правової позиції та сформував нову, згідно якої звернення до адміністративного суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку.
На думку позивача, факт відступлення Верховним Судом від правового висновку щодо застосування норм права є свідченням двозначності трактування таких норм права, тобто підтвердженням «неякості закону». 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ГУНП в Одеській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
Згідно ч.ч. 1, 2  ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої  статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1  ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
За приписами  ст. 308 КАС  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0064502), слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, наказом ГУНП в Одеській області від 04.06.2018 року № 779 о/с «По особовому складу» відповідно до  Закону України «Про Національну поліцію»  звільнено зі служби в поліції з 04.06.2018 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), з виплатою грошової компенсації за 12 діб невикористаної чергової відпустки за період з 01 січня 2018 року по день звільнення.
При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період з 2016 по 2017 роки в кількості 35 календарних днів, у зв`язку з чим ОСОБА_1 оскаржив таку бездіяльність ГУНП в Одеській області в судовому порядку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва 31.01.2020 року у справі № 640/20812/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Одеській області, Національної поліції України про  визнання протиправними та скасування рішень, стягнення грошових коштів.
Так, судовим рішенням стягнуто з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2016-2017 роки в кількості 35 календарних днів, що дорівнює 10.745 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 року у справі № 640/20812/18 апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області  задоволено.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області, Національної поліції України про визнання протиправними та скасування рішень, стягнення грошових коштів відмовлено.
Постановою Верхового Суду від 27.05.2021 року у справі № 640/20812/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 року у справі № 640/20812/18 скасовано, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2020 року залишено в силі.
  16.11.2021 рок ГУНП в Одеській області виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2020 року у справі № 640/20812/18, на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано кошти у розмірі 10.583 грн. та 704 грн.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення зі служби в поліції всіх належних йому сум.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Водночас ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст. 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (ст. 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст. 122 КАС України і ч. 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.07.2021 року у справі №  № 500/2253/20, від 17.03.2021 року у справі № 460/4872/20 та від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20, які враховуються колегією суддів відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України.
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 16.5.2011 року у справі № 21-29-а11, від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15, від 24.01.2019 року у справі № 802/28/16-а, від 30.01.2019 року у справі № 806/2164/16, від 13.03.2019 року у справі № 813/1001/17 та від 11.02.2020 року у справі № 420/2934/19, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 року в справі № 755/10947/17.
  За такого правового врегулювання, висновок суду першої інстанції щодо обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом ст. 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, яким розтлумачено ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 16.02.2022 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку 16.11.2021 року.
Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі  ч. 2 ст. 123  КАС України.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 316, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    Л.В. Курило