УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 148/977/22
провадження № 51-4015 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого  ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2022 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 липня 2022 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Журавлівка та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців,
засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано попереднє ув`язнення у строк покарання. 
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2022 року, вирок суду залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскарженого судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те що він, 07  червня 2022 року з 12 по 16 год, знаходячись в підсобному приміщенні на території ФОП «ОСОБА_7», по вул. Урожайній хутору Соснівка Шпиківської ТГ Тульчинського району Вінницької області, діючи повторно, в умовах воєнного стану, вчинив таємне викрадення майна ОСОБА_6 на суму 6 581 грн та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
У касаційній скарзі захисник, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог, не погоджуючись з мотивами апеляційного суду щодо відсутності підстав для застосування до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 69 КК України вказує, що у порушення приписів ст. 419 КПК України, в ухвалі не зазначено підстав, з яких апеляційну скаргу сторони захисту визнано необґрунтованою.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК України у касаційній скарзі захисником не оспорюється.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2022 рокувідповідає цим вимогам кримінального процесуального закону.
Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
При цьому, за змістом ст. 69 КК, призначення більш м`якого виду основного покарання, незазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Як убачається із змісту ухвали апеляційного суду, не погоджуючись з вироком в частині призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. 
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, який просив визнати обставиною, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданих збитків та змінити вирок в частині призначеного покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, а попередній вирок, просив ухвалити виконувати самостійно, апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без зміни, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд встановив, що призначене покарання ОСОБА_5 , відповідає вимогам статей 50, 65, 71 КК України, оскільки при виборі заходу примусу та його розміру судом першої інстанції у вироку враховано тяжкість вчиненого засудженим кримінального правопорушення яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується задовільно, раніше судимий за корисливий злочин проти власності та вчинив новий злочин у період іспитового строку.
Тому, врахувавши обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення й відсутність обставин, що обтяжують покарання та позицію потерпілого, суд обґрунтовано призначив засудженому покарання встановлене у санкції ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімальним розміром. 
Крім того, встановивши, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, правильно застосував положення ст. 71 КК України, призначивши остаточне покарання засудженому за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.
Також, переглядаючи вирок, апеляційний суд розглянув доводи захисника стосовно підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та можливості перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 185 КК України, та не встановивши підстав для застосування до засудженого положень ст. 69 КК України, зазначив, що посилання захисника на добровільне відшкодування засудженим завданих збитків є необґрунтованим, оскільки повернення майна потерпілому відбулось завдяки діям правоохоронних органів.
Тому, не встановивши обставин які можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину та врахувавши, що засуджений раніше судимий за корисливий злочин проти власності й вчинив кримінальне правопорушення у період іспитового строку, апеляційний суд погодився із вироком, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства без застосування положень ст. 69 КК України та із застосуванням положень ст. 71 КК України.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання призначене вироком суду, яке залишене апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а доводи наведені захисником у касаційній скарзі про наявність, на його думку, достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає безпідставними. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2022 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                  ОСОБА_3