ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2457/22                                                                      

П О С Т А Н  О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року, суддя Виноградова Д.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо перерахунку та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 82% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді;
- зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу роботи судді для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача, згідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 окрім роботи на посаді судді - 36 років 03 місяці 04 дні, також: службу в органах прокуратури з 29.03.1976 по 18.12.1978 (2 роки 08 місяців 25 днів), службу в органах УМВС з 19.12.1978 по 10.06.1980 (1 рік 05 місяців 21 день), а разом - 40 років 02 місяці 20 днів;
- зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, згідно довідки Чернігівського окружного адміністративного суду №7 від 21.02.2020 з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дії відповідача щодо не зарахування йому до стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів служби в органах прокуратури та УМВС і відповідно здійснення перерахунку з 19.02.2020 розміру грошового утримання (з урахуванням раніше виплачених сум) на підставі довідки Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 № 7 у розмірі 82 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, є протиправними та такими, що порушують його право на соціальний захист та право на володіння належним йому майном. Належним способом захисту його прав, він вважає, є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що відповідно до копії Трудової книжки від 13.09.1971 (а.с. 21-28) ОСОБА_1 11.06.1980 призначений на посаду народного судді Деснянського районного народного суду м. Чернігова; 21.06.1982 обраний народним суддею Деснянського районного народного суду міста Чернігова; 22.06.1987 обраний на посаду судді Новозаводського районного суду міста Чернігова; 15.05.1988 обраний народним суддею Деснянського районного суду міста Чернігова; 21.12.2006 обраний суддею Чернігівського окружного адміністративного суду; 14.09.2016 звільнений з посади судді Чернігівського окружного адміністративного суду. 
З 15.09.2016 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Згідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 620/2266/20 (а.с. 35-39), яке 05.11.2020 набрало законної сили, судом, зокрема, вирішено зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 № 7 з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
Копіями Трудової книжки від 13.09.1971 (а.с. 12-19), наказу Прокуратури Чернігівської області від 29.03.1976 № 53 (а.с.30), довідки Чернігівської обласної прокуратури від 20.12.2021 №07-2004вих-21, довідки Чернігівської обласної прокуратури від 07.12.2021 №07-1820вих-21; довідки Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області від 10.12.2021 №239, наказу Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Чернігівської обласної Ради народних депутатів від 10 червня 1980 №102 л/с підтверджується факт:
- роботи стажистом прокурора міста Чернігова з 30.03.1976 по 05.04.1977;     
- роботи помічником прокурора Новозаводського району міста Чернігова з 06.04.1977 по 26.06.1977;
- роботи слідчим прокуратури Чернігівського району з 27.06.1977 по 18.12.1978
- роботи слідчим РВВС Чернігівського району з 19.12.1978 по 10.06.1980.
Таким чином, загальний стаж на займаних посадах в органах прокуратури склав 2 роки 8 місяців 20 днів; на займаних посадах в органах УМВС - склав 1 рік 5 місяців 23 дні.
29.11.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив врахувати службу в органах прокуратури та УВМС для перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання (а.с. 8).
Листом від 30.12.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило позивача, зокрема, про те, що судове рішення від 06.10.2020 у справі № 620/2262/20 виконано Головним управлінням в межах покладених зобов`язань з дотриманням вимог чинного законодавства: з 19.02.2020 проведено перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого обчислено з урахуванням норм статті 142 Закону № 1402 в розмірі 82% (за 34 роки роботи на посаді судді) суддівської винагороди, зазначеної в довідці Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 № 7 (а.с.9-11).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Стаття 126 Конституції України визначає, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. 
Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
За приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року №1402 (далі - Закон №1402-VIІІ), який набув чинності 30 вересня 2016 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 142 Закону №1402-VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (частина третя).
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (частина четверта).
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України (частина п`ята).
Абзацом сьомим пункту 1 розділу III "Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 20 березня 2017 року №5-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891) установлено, що до заяви про призначення щомісячного довічного утримання додається розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 4).
Визначення стажу судді врегульоване статтею 137, абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII.
Згідно зі статтею 137 Закону №1402-VIII (у редакції, чинній на час призначення позивачу довічного грошового утримання 04.08.2021):
до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (пункти 1-3 частини першої);
до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (частина друга).
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Станом на час призначення позивача на посаду судді чинним був Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 №2862-XII (набрав чинності 10.02.1993, Закон №2862-XII).
Таким чином, в спірних відносинах, з урахуванням положень абзацу четвертого пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, для визначення в позивача стажу роботи на посаді судді необхідно керуватись також положеннями Закону №2862-XII для обчислення суддівського стажу.
Абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону №2862-ХІІ передбачалось, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді перевищує показник у 10 років, то положення наведених актів права підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині періоду трудової діяльності, котрий включається до стажу роботи заявника на посаді судді.
Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, періодів його роботи на посаді слідчого прокуратури Чернігівського району з 27.06.1977 по 18.12.1978 та на посаді слідчого РВВС Чернігівського району з 19.12.1977 по 10.06.1980 і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, слід визнати протиправним. Такі дії відповідача мали наслідком неправомірне зменшення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при його перерахунку.
Так, частинами першою - третьою статті 20 Закону «Про прокуратуру СРСР» від 30.11.1979 передбачено, що прокурорами та слідчими прокуратури призначаються громадяни СРСР, які мають вищу юридичну освіту та мають необхідні політичні, ділові та моральні якості.
Особи, які закінчили вищі юридичні навчальні заклади та не мають досвіду практичної роботи за спеціальністю, проходять в органи прокуратури стажування протягом року.
Призначення на посади прокурорів осіб, які не мають закінченої вищої юридичної освіти, скорочення терміну стажування чи звільнення від стажування можуть мати місце лише в окремих випадках і виробляються у порядку, що встановлюється Генеральним прокурором СРСР.
Таким чином, посада стажиста прокуратури за обсягом повноважень є прирівняною до посади прокурора. При цьому словом «стажист» у цьому словосполученні свідчить лише про те, що особа проходить обов`язкове стажування в органах прокуратури.
Отже стаж роботи позивача на посаді стажиста прокурора підлягає зарахуванню до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Закон «Про прокуратуру СРСР» від 1979 року, чинний на час призначення позивача на посаду судді, не містив роз`яснення поняття «прокурор». Натомість, Законом України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» в статті 56 визначено, що під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9,частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47,статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п`ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.
Оскільки посада «помічник прокурора» охоплюється поняттям «прокурор», та враховуючи його визначення, яке міститься у ст. 56 Закону №1789-XII, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні законні підстави не зараховувати період роботи позивача на посаді помічника прокурора до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшові вірного висновку, що до стажу роботи позивача, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинні зараховуватися, в тому числі, періоди: роботи стажистом прокурора міста Чернігова з 30.03.1976 по 05.04.1977 (1 рік 7 днів); роботи помічником прокурора Новозаводського району міста Чернігова з 06.04.1977 по 26.06.1977 (2 місяці 21 день); роботи слідчим прокуратури Чернігівського району з 27.06.1977 по 18.12.1978 (1 рік 5 місяців 22 дні); роботи слідчим РВВС Чернігівського району з 19.12.1978 по 10.06.1980 ( 1 рік 5 місяців 23 дні).
Таким чином, загальний стаж на займаних посадах в органах прокуратури склав 2 роки 8 місяців 20 днів; на займаних посадах в органах УМВС - склав 1 рік 5 місяців 23 дні.
Як свідчать матеріли справи, відповідачем до стажу роботи позивача, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зараховано 34 роки. 
Із копії Трудової книжки позивача вбачається, що посаду судді ОСОБА_1 займав у період з 11.06.1980 по 14.09.2016, що становить 36 років 03 місяці 4 дні.
Таким чином, стаж роботи позивача, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить більше 40 років.
Згідно ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Враховуючи, що загальний стаж роботи позивача, що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 40 років 05 місяці 17 днів, розмір довічного грошового утримання має складати 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Водночас, колегія судідв звертає увагу, що положеннями Закону № 1402 не передбачено обмеження відсоткового розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді максимальним розміром.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя
Окрім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення. До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.
У рішенні Конституційного Суду Україні від 03 червня 2013 року № З-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Згідно із пунктом 54 Рекомендації СМ/Яес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".
З огляду на зазначене, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги визнання протиправними дій відповідача щодо перерахунку та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 82% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та зобов`язання відповідача зарахувати до загального стажу роботи судді для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача, згідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 крім роботи на посаді судді - 36 років 03 місяці 04 дні, також: службу в органах прокуратури з 30.03.1976 по 18.12.1978 (2 роки 08 місяців 20 днів), службу в органах УМВС з 19.12.1978 по 10.06.1980 (1 рік 05 місяців 23 дні), а разом - 40 років 05 місяці 17 днів.
При цьому, як вбачається, з листа-відповіді пенсійного органу від 30.12.2021 розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при здійсненні позивачу його перерахунку з 19.02.2020 проведено з урахуванням норм статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII у розмірі 82%, враховуючи 34 роки роботи позивача на посаді судді.
Однак, як встановлено судом стаж роботи позивача, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить більше 40 років.
Щодо розбіжностей в розрахунку кількості років стажу позивача, зокрема за рішенням суду та за підрахунками пенсійного органу, як на те посилається апелянт, то колегія суддів зазначає, що такий розрахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не суперечить зазначеному у рішенні суду загальному розміру стажу роботи позивача, що становить - 40 років 05 місяців 17 днів.
Таким чином, позивач має 20 повних років роботи на посаді судді понад 20 років, тому відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII він має право на довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді із збільшенням на 40 % від суми довічного грошового утримання (20 років х 2 %).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Олександр Волков проти України" (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.
Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у  законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З огляду на вищевказане, суд апершої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, згідно довідки Чернігівського окружного адміністративного суду №7 від 21.02.2020 з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                      Бужак Н.П.

Судді:                                                                                Костюк Л.О.

                                                                                          Степанюк А.Г.