РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 570/937/20
Провадження № 22-ц/4815/74/22

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В.,
судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В. 
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромна Юлія Анатоліївна про визнання права власності на спадкове майно, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в Рівненський районний суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромна Ю.В. та просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті її батька ОСОБА_4 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 16.12.2005 р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинта А.Є., зареєстрований в реєстрі № 1350.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивачка є спадкоємицею першої черги в рівних частках як донька померлого.
Позивачка є донькою померлого ОСОБА_4 , постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Тому вона вважається такою, що автоматично прийняла спадщину на Ѕ частину будинковолодіння, а іншим спадкоємцем була її покійна матір ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та її сестра ОСОБА_6 , яка не проживала разом з ними, не була зареєстрована в житловому приміщенні та не подавала заяви про прийняття спадщини. Дана обставина стверджується довідкою сільської ради, що до і на момент смерті вона була зареєстрована та постійно проживала в спірному будинку, котра міститься в заведених матеріалах спадкової справи №427, а також відміткою за місцем реєстрації у паспорті. Тобто позивачка прийняла спадщину після смерті батька. Набула право на спадкове майно – Ѕ частину будинку з надвірними будівлями.
Заявою про прийняття спадщини після смерті її батька від імені її покійної матері ОСОБА_5 , яка на той час ввела в оману нотаріуса зазначивши, що інших спадкоємців окрім неї після смерті батька немає. 
У зв`язку з тим, що вона не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, просить визнати за нею право власності на Ѕ спадкового майна після смерті її батька ОСОБА_4 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромна Юлія Анатоліївна про визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті її батька ОСОБА_4 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 16.12.2005 р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинта А.Є., зареєстрований в реєстрі № 1350 –відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково застосував строк позовної давності, оскільки чинне законодавство не передбачає обов`язку отримувати свідоцтво про право на спадщину протягом якогось строку. Порушення її прав відбулося з того моменту, коли було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. 
Також вказує, що в матеріалах справи є постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де зазначалося, що на даний момент спадкове майно згідно договору дарування належить відповідачу. Це ж вбачається з витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що згідно договору дарування від 16.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Шпинта А.Є., спірний будинок був відчужений її матір`ю.
Зазначає щодо підстав позовних вимог про визнання вказаного договору дарування недійсним, виходячи з ч. 1 ст. 225 ЦК України, були надані допустимі та належні докази, які стверджують факт того, що її мати не усвідомлювала значення своїх дій при підписанні договору дарування.
Вважає, що відповідно до норм ЦК УРСР 1963 року, котрий діяв на момент прийняття спадщини набула право на спадкове майно, а саме Ѕ частину будинку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.04.1981 р., виданого Виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради народних депутатів Ровенської області на праві особистої власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів спадкової справи №427, заведеної 25.09.1998 р. Рівненською районною державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 .
Із заявами про прийняття спадщини після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та 15.12.1998 р. звернулася його дружина ОСОБА_5 (свідоцтво про одруження серія НОМЕР_2 ), яка у заяві від 25.09.1998 р. вказала, що крім неї спадкоємцями є ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які спадщини не прийняли.
15.12.1998 р. державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В. видано  ОСОБА_5 – дружині ОСОБА_4 . Свідоцтво про право власності на Ѕ частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, яке зокрема складається із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , зареєстроване за №1-2188 та Свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , зареєстроване за №1-2190.
16.12.2005 р. ОСОБА_5 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1350, подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Із матеріалів спадкової справи №133/2017, заведеної 11.07.2017 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г., щодо майна померлої ОСОБА_5 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася її донька – позивачка ОСОБА_1 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .
25.11.2020 р. також із заявою №82 до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромної Ю.А. про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 звернулася його донька – позивачка ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 ), однак згідно Постанови від 25.11.2020 р. вказаного приватного нотаріуса отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки існує невідповідність наявній інформації у спадковій справі і заявленим правам; на вказане нерухоме майно – житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , - вже видані Свідоцтва про право власності та Свідоцтво про право на спадщину за законом на дружину померлого, яка теж померла; наявна інформація про зареєстроване право власності на третю особу, яка не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 ; у зв`язку із порушенням принципу безспірності нотаріального процесу та неможливістю врегулювання спадкових відносин в позасудовому порядку.
Як вбачається з паспорта громадянина України позивачки ОСОБА_1 та адресної картки АДРЕСА_1 від 24.05.2021 р., позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за вказаною адресою з 04.06.1981 р.
Крім того, в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – сестри позивачки - вказали, що ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , де живе і на даний час, однак має на даний час неприязні стосунки з відповідачем та його співмешканкою, які так само проживають за адресою спірного будинковолодіння.
Як встановив суд першої інстанції, у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Статтею 526 ЦК УРСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.
Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.
Згідно ч. 1 статті 549 ЦК УРСР, у редакції, що діяла на час відкриття спадщини спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Вірно встановлено, що на момент смерті батька, позивачка проживала з батьками, а відповідно вступила в управління спадковим майном, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а саме: адресною карткою смт. Квасилів від 24.05.2021 р. та відмітками в паспорті позивачки, з яких вбачається, що остання на час смерті її батька в березні 1997 р. проживала разом з батьками по АДРЕСА_1 . Такі ж обставини були підтверджені і показаннями допитаних свідків.
З огляду на викладене суд дійшов правильного висновку, що позивачка на час смерті її батька проживала з ним в одному будинку, відповідно вступила в управління спадковим майном, яке в ньому знаходилось та належало спадкодавцю.
Відповідно до ст. 71, 75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність , встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР , перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Статтею 80 ЦК УРСР  встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до статті 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.
Як правильно встановив суд першої інстанції ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі N 584/639/19 (провадження N 61-10930св20) зазначено, що: "за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України , незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин відсутні". Аналогічний висновок викладений і у наступних постановах, зокрема у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі N 543/994/17.
Враховуючи викладене не можна погодитись з висновком місцевого суду про наявність підстав для застосування строку позовної давності.
Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
28 жовтня 1956 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 від 23.11.1956 року (а.с. 58).
Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння ОСОБА_4 набув у власність жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 у 1981 році, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 60)
Свідоцтвом про право власності від 15 грудня 1998 року підтверджується, що ОСОБА_5 належить право власності на Ѕ частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, зокрема на домогосподарство за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 61 зворот)
15 грудня 1998 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, де зазначається, що ОСОБА_5 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 , яке складається із Ѕ частини житлового будинку та надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 62)
Таким чином встановивши, що позивач вступила в управління спадковим майном, яке належало спадкодавцю, а отже має право на частку спадкового майна. Слід враховувати, що Ѕ майна належала ОСОБА_5 в силу вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю і тому інша половина підлягала успадкуванню у рівних долях ОСОБА_1 та її матір`ю.
Тому позовна вимога про визнання права власності на Ѕ спадкового майна може бути задоволена лише частково у розмірі ј частки від спірного домоволодіння.
Отже, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом у грудні 1998 року, мати позивачки порушила її права, як спадкоємця першої черги на спадкування за законом одночасно з нею.
Згідно договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 16 грудня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1350 ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння за номером АДРЕСА_1 . (а.с. 19)
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Пункт 3 ст. 215 ЦК України визначає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставі, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Пунктом дев`ятим Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.
Так як ОСОБА_5 , неправомірно отримавши свідоцтво про право на спадщину на спірну Ѕ будинку, подарувала її ОСОБА_3 , чим порушила права ОСОБА_1 , договір дарування підлягає визнанню частково недійсним.
Проте колегією суддів не встановлено порушення прав позивача даруванням ОСОБА_5 належних їй 3/4 часток спірного будинковолодіння, тому відсутні підстави для визнання недійсним дарування в цій частині.
Таким чином позов ОСОБА_1 в частині визнання договору недійсним належить задовольнити частково, визнати недійсним в 1/4 частині договір дарування будинковолодіння від 16 грудня 2005 року.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України за розгляд в суді першої інстанції позивач сплатила в сумі 1681,6 грн. судового збору. За перегляд справи апеляційним судом позивачем сплачено 2522,40 грн.. Фактично позовні вимоги задоволені на 50%, отже з відповідача слід стягнути 2102 гривні судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромна Юлія Анатоліївна про визнання права власності на спадкове майно, про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлого ОСОБА_4 .
Визнати недійсним в 1/4 частині договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 16 грудня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1350.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2102 гривні судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                                  С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                  С.В. Хилевич

                                                                                               С.С. Шимків