КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/6037/2022
                              Справа 373/702/20
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
07 вересня 2022 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Керекези Я.І. в м. Переяслав-Хмельницький у справі за позовом ОСОБА_3 до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Груп» про визнання незаконним рішення органу державної влади, визнання недійсним державного акту на землю та свідоцтва про право на спадщину,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В червні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації № 391 від 14 липня 2005 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) пл. 0,7385 га. на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, визнати недійсним державний акт серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку пл. 0,7385 га., кадастровий номер 3223387200:06:003:0008.
Позов мотивований тим, що згідно з розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 20 листопада 2002 року № 752 було затверджено проект виділення земельних часток (паїв) на місцевості в межах території Стовп?язької сільської ради, передано у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель колишнього КСП АФ «Маяк» громадянам відповідно до списку, в тому числі ОСОБА_3 (позивачу) в приватну власність дві земельні ділянки загальною площею 2,190 га., та на підставі вказаного розпорядження 15 липня 2003 року видано державний акт на право приватної власності на землю. Після виготовлення технічної документації позивач звернувся до відділу Держгеокадастру про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, однак на земельну ділянку пл. 0,7385 га. отримав відмову від 05 березня 2020 року з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки, шляхом повного співпадання. З відповіді Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 14 квітня 2020 року вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку належить позивачу, оскільки він першим отримав земельну ділянку у власність розпорядженням від 20 листопада 2002 року, а виділення земельної ділянки ОСОБА_4 , спадкоємцем якої є відповідач ОСОБА_1 , відбулося помилково. 
 
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області залучено до участі в справі в якості відповідача Бориспільську районну державну адміністрацію Київської області як правонаступника Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області (а. с. 142 т. 2).
 
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації № 391 від 14 липня 2005 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) пл. 0,7385 га. на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780 від 02 листопада 2005 року в частині ділянки 2, кадастровий номер 3223387200:06:003:0008, пл. 0,7385 га., виданий на ім`я ОСОБА_4 , визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 в частині ділянки з кадастровим номером 3223387200:06:003:0008 пл. 0,7385 га.
 
 Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що станом на дату видачі позивачу державного акту на право приватної власності на землю Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація не мала законних підстав видавати такий документ, оскільки його бланк старого зразка був вже нечинний і в бланку не передбачені окремі реквізити, а сама державна адміністрація перевищила власні повноваження, оскільки видавати відповідні державні акти могли виключно сільські, селищні та міські ради. 
Вказували, що не існує правових підстав вважати належно та в законний спосіб зареєстрованим державний акт на право власності на землю ОСОБА_3 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 13 липня 2003 року, оскільки на той час ЗК України ведення саме такої книги не було передбачене.
В свою чергу, право власності та чітко визначені межі земельної ділянки були сформовані в 2005 році, відповідач ОСОБА_1 отримав у спадок дві земельні ділянки на законних підставах, які перейшли йому від баби та якими вони користувались протягом всього часу з моменту узаконення. Весь цей час з 2005 року позивачу було відомо, що ОСОБА_4 користується виділеною землею, яку здавали в оренду.
Вважали, що оскільки позивач вчасно не скористався своїм правом стосовно належної приватизації земельної ділянки, відомості про яку відсутні у Публічній кадастровій карті України, а ОСОБА_1 оформив право власності на земельні ділянки, якими користувався в установленому законом порядку, розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації № 752 від 20 листопада 2020 року, яким передано позивачу право власності на земельну ділянку пл. 0,739 га., незаконне і підлягає скасуванню.
Наголошували, що обставини видачі позивачу державного акту на право власності на земельну ділянку призводять до висновку про можливість підробки такого державного акту, в зв`язку з чим ОСОБА_1 подав заяву про вчинення кримінального правопорушення і за якою триває досудове слідство, однак суд першої інстанції, знаючи про це, ухвалив незаконне, на думку відповідача, рішення.
Зазначали, що 28 січня 2022 року представником ОСОБА_1 подано клопотання про відкладення судового засідання з доказами поважності причин неявки в судове засідання, яке судом не було задоволене, незважаючи на те, що розгляд справи знаходився на стадії надання пояснень та допиту сторін, явка яких в судове засідання була визнана обов`язковою. Таким чином, не завершивши стадію надання пояснень, суд першої інстанції перейшов до інших стадій судового розгляду та в одне засідання одразу ухвалив рішення на користь позивача, не дослідивши належним чином докази, наявні в матеріалах справи.
Вказували, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої ними подавалася заява до суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_4 , а в подальшому ОСОБА_1 вільно і відкрито користуються спірною земельною ділянкою з 2005 року, в той час як позивач, проживаючи у с. Веселе, не міг не знати протягом 20 років, що відбувається на цій земельній ділянці.
Вказували, що відповідач ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу в зв`язку з розглядом даної справи в розмірі 50000 грн., які необхідно стягнути з позивача на користь відповідача.
 
Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позивачем оскаржувалося одне розпорядження та один державний акт, а зустрічний позов на оскарження іншого розпорядження та іншого державного акту відповідачем ОСОБА_1 не подавався, що доводить правомірність рішення.
Вказував, що надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку ОСОБА_3 , у якого право власності вже існувало, зумовило порушення гарантованого конституційного права власності на відповідну земельну ділянку, при цьому позивач не мав обов`язку щодо строку присвоєння належній йому земельній ділянці кадастрового номеру.
Зазначив, що в рішенні з дотриманням ст. 263 ЦПК України міститься посилання на висновки Верховного Суду, законодавство, і на підставі досліджених доказів правомірно встановлено, що позивачем було отримано у встановлені законом спосіб і порядок Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, який не визнано недійсним. Крім цього, в рішенні відображено зловживання відповідачем та його представником своїми процесуальними правами.
Наголошував, що в рішенні обґрунтовано дотримання позивачем строку позовної давності, оскільки він дізнався про порушення свого права після отримання 05 березня 2020 року відмови у присвоєнні кадастрового номера на земельну ділянку.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації № 391 від 14 липня 2005 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) пл. 0,7385 га. на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, отримання ОСОБА_4 державного акту на цю земельну ділянку, видача свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 порушило вже наявне право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 .
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як встановлено судом, згідно розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 20 листопада 2002 року № 752 передано в приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишньому КСП АФ «Маяк» громадянам згідно списку, що додається, зокрема позивачу ОСОБА_3 передано земельну ділянку № 10/53 пл. 2,190 га. (а. с. 13 - 14, 120, 189, 202 т. 1).
За замовленням Стовп?язької сільської ради згідно договору № 842 від 19 жовтня 2001 року було розроблено технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на землю власникам земельних часток (паїв), в тому числі на ім`я позивача ОСОБА_3 (а. с. 182 - 203 т. 1, 2 - 25 т. 2). Згідно клопотання голови сільської ради, Списку громадян та викопіювання зі схеми поділу земель, підписаних головою сільської ради, ОСОБА_3 виділено дві земельні ділянки - № 10 та № 53, ним також отримано межові знаки в кількості 8 штук; відповідача ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 в списку громадян в даній технічній документації не зазначено.
Також за замовленням Стовп?язької сільської ради від 19 жовтня 2001 року була розроблена технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю власникам земельних часток (паїв) ще на 202 особи (а. с. 26 - 54 т. 2), в переліку яких відповідач ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 відсутні, земельна ділянка № НОМЕР_1 чи 10 серед земельних ділянок, які згідно схем розпаювання виділялася особам, відсутня.
На а. с. 16 т. 1, 161 т. 2 знаходиться копія державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №266784, виданого 15 липня 2003 року, на підставі якого позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки пл. 2,190 га. на території Стовп?язької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації від 20 листопада 2002 року № 752; акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 10.
Згідно розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 14 липня 2005 року № 391 передано 297 громадянам - власникам сертифікатів на право на земельні частки (паї) у приватну власність земельні ділянки загальною площею 675,2097 га., розташовані на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно зі списком, що додається, в тому числі ОСОБА_4 виділено земельні ділянки № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 загальною площею 2,2052 га. (а. с. 93 - 96, 117 т. 1).
На а. с. 19 - 21 т. 1 знаходиться копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить ОСОБА_3 , згідно якої в лютому 2020 року ОСОБА_3 надав згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
05 березня 2020 року державним кадастровим реєстратором відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області прийнято рішення № РВ-3202324092020 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини: земельної ділянки з кадастровим номером 3223387200:06:003:008, з якою площа співпадає на 100 % (а. с. 15 т. 1).
На а. с. 80, 91, 115 т. 1, 167 т. 2 знаходиться копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780, виданого Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області 02 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_4 .
На а. с. 86, 111 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 15 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з земельної ділянки кадастровий номер 3223387200:05:014:0008, 3223387200:06:003:0008 загальною площею 2,2052 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Стовп?язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, що належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 614780, виданого Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області 02 листопада 2005 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010533200164.
На а. с. 171 - 172, 174 - 175 т. 2 знаходиться копія договору оренди землі від 16 листопада 2015 року та від 09 жовтня 2019 року, згідно якого ТОВ «Агротрейд Груп» є орендодавцем земельної ділянки пл. 0,7385 га. кадастровий номер 3223387200:06:003:0008 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орендарем зазначений ОСОБА_1 .
На а. с. 22 т. 1 знаходиться Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 3223387200:06:003:0008 передана в оренду ТОВ «Агротрейд Груп» на 25 років, орендодавець ОСОБА_1 . 
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги додано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_1 (а. с. 195 т. 3).
 
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів відповідачем не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначений документ як належний та допустимий доказ та надати йому відповідну оцінку.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом.
За змістом ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
08 серпня 1995 року Президентом України був виданий Указ №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям»
На виконання вищезазначеного указу Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Українською академією аграрних наук №47/172/48 від 04 червня 1996 року було затверджено Методичні рекомендації щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій.
Відповідно до п.п.3.1 Методичних рекомендацій громадянин, який має сертифікат на право на земельну частку (пай) і бажає одержати свою земельну частку (пай) в натурі, подає підприємству заяву за формою, наведеною в додатку №1.
Згідно з п.п.3.2 місцеположення в натурі земельної ділянки, що надається згідно з Схемою, погоджується виконавчим органом управління підприємства в місячний строк з часу подання заяви співвласника про вихід із складу цього підприємства. Рішення виконавчого органу управління підприємства є підставою для виконання робіт щодо передачі земельної частки (паю) в натурі. У випадках, коли Схема не розроблена, місцеположення земельної частки (паю), що передається, погоджується відповідним рішенням чергових загальних зборів (зборів уповноважених) підприємства, але не пізніше трьох місяців з часу подання заяви про вихід із складу цього підприємства. У випадках вимоги про негайне виділення земельної ділянки в натурі, надання її здійснюється протягом поточного сільськогосподарського року не більше ніж за 12 місяців. Відповідне рішення загальних зборів (зборів уповноважених) за формою, наведеною в додатку N 2, є підставою для виконання робіт щодо передачі земельної частки (паю) в натурі.
Підпунктом 3.3 визначено, що передача земельної частки (паю) в натурі провадиться згідно зі Схемою та проектом організації території земельних ділянок першочергової передачі.
Згідно з п.п. 3.8 після визначення меж в натурі складається акт передачі земельної ділянки із земель колективної власності у власність громадянину за формою, наведеною в додатку N 4.
Відповідно до п.п. 3.9 технічна документація щодо передачі земельної частки (паю) в натурі оформляється в трьох примірниках в обсязі відповідно переліку, що наведений в додатку N 5. Перший примірник видається власнику земельної ділянки, другий з журналом геодезичних вимірювань - зберігається в районному (міському) відділі земельних ресурсів, третій - залишається у землевпорядній або іншій організації, що виконує ці роботи. Вказана технічна документація є підставою для прийняття рішення місцевою радою про видачу державного акта на право приватної власності на землю, з визначенням цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної (міської) державної адміністрації (виконавчого комітету міської Ради).
 
Відповідно до п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
 
Згідно ст. 25 ЗК України (в редакції станом на 20 листопада 2002 року) при   приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель  державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи   місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.
 
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції станом на 20 листопада 2002 року) місцева державна адміністрація подає пропозиції відповідним радам і здійснює заходи щодо реалізації їх рішень про приватизацію земель.
 
Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції станом на день видачі державного акту на право власності на земельну ділянку позивача 15 липня 2003 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
 
Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до п.16 Перехідних положень ЗК України (в редакції станом на день видачі державного акту на право власності на земельну ділянку позивача 15 липня 2003 року) громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.
 
Відповідно до п.п.9, 10 Розділу VII Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
 
Згідно п. 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і 
зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування 
землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах                 оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної  Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і   Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.
 
Таким чином, на підставі досліджених судом першої інстанції доказів було вірно встановлено, що позивачем було отримано у встановлені законом спосіб і порядку державний акт на спірну земельну ділянку, який не визнаний недійсним.
 
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 подав до суду підроблений державний акт на право власності на земельну ділянку, і що суд першої інстанції, знаючи про проведення досудового розслідування за фактом підробки документів, ухвалив незаконне рішення, не підтверджені будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.
 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, яка визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідачем ОСОБА_1 в межах даної справи зустрічний позов про визнання незаконним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 20 листопада 2002 року № 752 та про скасування виданого на його підставі державного акту на право приватної власності на землю від 15 липня 2003 року серії Р1 № 266784 на ім?я ОСОБА_3 не видавався, відтак доводи апеляційної скарги, що зазначене розпорядження № 752 незаконне і підлягає скасуванню,є необґрунтованими та відхиляються судом.
 
Оскільки правомірність набуття позивачем права власності на належну йому земельну ділянку відповідачем не оспорювалась, його аргументи про незаконність такого набуття в апеляційній скарзі є неспроможними та також відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі, що справа підлягає розгляду спільно з позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту, виданого позивачу, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах ст. 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи апеляційним судом і оскільки відповідачем не надано доказів існування такого позову взагалі.
 
Отже, обставини видачі позивачу державного акту на право приватної власності на землю від 15 липня 2003 року серії Р1 № 266784 та його реєстрації в книзі записів  реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відповідачем не спростовано.
 
Апеляційний суд враховує, що 05 березня 2020 року державним кадастровим реєстратором відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області прийнято рішення № РВ-3202324092020 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру не з підстав невідповідності поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (що передбачено п. 74-1 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051), а з інших підстав (розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки).
 
Враховуючи вищевикладене, самі по собі доводи апеляційної скарги, що державний акт на право приватної власності на землю від 15 липня 2003 року серії Р1 № 266784 виданий на бланку старого зразка, який містить інші реквізити, Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією, яка не мала повноважень на видачу державних актів та ведення Книг реєстрації державних актів, що, на думку відповідача, свідчить про недійсність державного акту, є недоведеними, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку не підтверджуються належним державним актом, його належною державною реєстрацією, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є припущеннями відповідача та відхиляються апеляційним судом.
 
Згідно з ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
 
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
 
При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
 
Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).
 
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
Судом першої інстанції в результаті повного і всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, було встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації Київської області № 752 від 20 листопада 2002 року отримав у приватну власність із земель КСП «Агрофірма «Маяк» дві земельні ділянки площею 2,190 га на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (площами 1,451 га та 0,739 га), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 266784 від 13 липня 2003 року та матеріалами поданої технічної документації, а винесення оскаржуваного позивачем розпорядження та видача державного акту на ім`я ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку відбулося вже після отримання позивачем правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
 
З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що розпорядження Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації № 391 від 14 липня 2005 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки (паю), площею 0,7385 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, отримання ОСОБА_4 державного акту на цю земельну ділянку, видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 порушило вже наявне право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , а відтак позов підлягає задоволенню.
 
Доводи апеляційної скарги, що позиція позивача, викладена в позовній заяві та наданих поясненнях, ґрунтується на не нормах існуючого права, а виключно виходячи з припущень, спростовуються змістом позову, в якому наведено відповідні норми матеріального права, та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що у процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi ius).
Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
 
При цьому суд першої інстанції вірно визначився із спірними правовідносинами і доводами апеляційної скарги цього не спростовано.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивач не отримав вчасно кадастрові номери земельних ділянок, а отже несе ризик пов`язаних з цим наслідків, з огляду на правильну оцінку цих доводів судом першої інстанції, який зауважив, що позивач не мав обов`язку щодо строку присвоєння належній йому земельній ділянці кадастрового номеру.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності, про що було подано відповідну заяву, апеляційний суд виходить із наступного.
 
12 жовтня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 та 06 січня 2021 року представником відповідача ОСОБА_2 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 152 т. 1, 92 - 94 т. 2).
 
Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.
 
В позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що дізнався про порушення свого права власності на земельну ділянку та неможливість внесення відомостей до Державного земельного кадастру після того, як звернувся до відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі ГУ Держгеокадастру у Київській області та отримав відповідь 05 березня 2020 року про відмову в присвоєнні належній йому земельній ділянці кадастрового номеру.
 
З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, досліджених і оцінених доказів посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 вільно і відкрито користуються спірною земельною ділянкою з 2005 року, а третя особа ТОВ «Агротрейд Груп» використовує її за цільовим призначенням, не є доказом можливості позивача дізнатися з того часу про оскаржуване ним розпорядження, державний акт, свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо можливості ОСОБА_3 довідатися про порушене право на спірну земельну ділянку з цього часу ґрунтуються на припущеннях.
 
Права позивача як власника земельної ділянки ніхто не оспорював, доказів щодо існування інших спорів щодо спірної земельної ділянки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ТОВ «Агротрейд Груп» також не було надано, отже, про порушене право позивач міг дізнатися з рішення державного кадастрового реєстратора від 05 березня 2020 року, яким йому було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.
 
В цій справі ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у червні 2020 року, тобто в межах позовної давності, відтак доводи апеляційної скарги в даній частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом порушено норми процесуального права, а саме ст. 227 - 246 ЦПК України, а саме розглянуто справу у відсутності відповідача та його представника, які не могли з`явитися в судове засідання з поважних причин, а також третіх осіб, явку яких визнано обов`язковою, з огляду на те, що судом першої інстанції в рішенні надано належної оцінки процесуальним діям ОСОБА_1 та його представників, констатувавши їх зловживання своїми правами і врахувавши, що свої пояснення стороною відповідача і докази на їх підтвердження було надано.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.
Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відтак суд першої інстанції прийняв правильне процесуальне рішення щодо можливості розгляду справи у відсутності нез?явившихся осіб і належним чином мотивував таке рішення.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що представник третьої особи Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області з`явився в судове засідання та надав свої пояснення, а щодо іншого учасника справи, явку якого було визнано обов`язковою - ТОВ «Агротрейд Груп» - судом першої інстанції було вжито заходи процесуального примусу у виді штрафу, однак і після цього в судове засідання представник даної особи в судове засідання не з?явився, що дає підстави для висновку про вжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів для повного і всебічного розгляду справи.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
 
Оскільки апеляційна скарга за наслідками апеляційного перегляду залишається без задоволення, клопотання відповідача ОСОБА_1 про стягнення з позивача судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                  Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.