ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/8938/19  Номер провадження 22-ц/814/2907/22	Головуючий у 1-й інстанції Бородіна Н.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2022 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м.Харкова від 18 листопада 2021 року, постановлене суддею Бородіною Н.М., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, про визнання недійсним правочину,

в с т а н о в и в:
       03.05.2019 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 06.06.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. по р.№1272.
       В обґрунтування позову зазначає, що вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті останньої за її, позивачки, заявою Першою Харківською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №268/2018, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. Разом з тим, зазначена квартира була продана 06.06.2018 ОСОБА_2 по підробленому паспорту на ім`я ОСОБА_3 .
       Враховуючи, що квартира вибула поза вільним волевиявленням її власника, укладений договір купівлі-продажу від 06.06.2018 підлягає визнанню недійним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України.
       Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 18 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що на час укладення від імені ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу вона померла, тобто його укладення спрямовано на незаконне заволодіння квартирою та порушення конституційного права позивача на володіння майном, яке належить йому з моменту відкриття спадщини. Тому вказаний договір є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок, а визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. Тому підстави для задоволення позову відсутні.
Із таким рішенням не погодилася позивач та подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким її позов задовольнити.
Посилаючись на положення ст.ст.3,15,16 ЦК України, доводить своє право на судовий захист свого порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлена не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Вважає, що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстраційний номер 1272, за юридичною природою є оспорюваним та повинен бути визнаний судом недійсним.
Доводить з посиланням на роз`яснення, викладені у п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними», що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. При цьому, суд, виходячи із загальних засад цивільного судочинства, може застосувати із власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.
Ухвалами Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду з викликом учасників справи.
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.
Судом установлено, що квартира АДРЕСА_3 на праві власності належала ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1996р., виданого Харківським міським центром приватизації житлового фонду./а.с.13 т.1/
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується актовим записом про смерть та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть./а.с.97-98,100 т.1/
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08.10.2018 встановлено факт перебування ОСОБА_1 та утриманні у ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 серпня 2008 року по 19 грудня 2017 року.
Зобов`язано Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області внести зміни до актового запису про смерть №2963 від 23.02.2018, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження Полтавська область, Чутівський район, с.Чутово, зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 ./а.с.84-86 т.2/
Згідно повідомлення Першої Харківської міської контори та витягу зі Спадкового реєстру 08.06.2021 заведена спадкова справа №268/2018р після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_4 , інші заяви відсутні./а.с.42 т.1/
Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. по р.№1272, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) та належала продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 01.10.1995./а.с.35-38 т.2/
Із матеріалів, що стали підставою для оформлення вказаного договору, вбачається, що під час укладання договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_3 був наданий паспорт НОМЕР_1 із зазначенням дати народження 15.01.1952./а.с.55 т.2/
Згідно відповіді Київського районного відділу у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області паспорт серії НОМЕР_1 видавався 10.12.2001р. Київським МВРВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.81-83 т.2/
Відмовляючи у визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири, районний суд виходив з того, на час укладення та нотаріального посвідчення вказаного договору від імені ОСОБА_3 вона померла. Тому цей договір в силу ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним, а визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону.
Апеляційний суд з такими висновками районного суду не погоджується. При цьому враховує таке.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-3,5 статті 203 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.12.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначені статтею 228 ЦК України:
1)         правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2)         правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використанні всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу – землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. 
При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Матеріалами справи підтверджується, шо оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений від імені продавця ОСОБА_3 , яка на час посвідчення такого договору була покійною, за підробленим паспортом, а отже її волевиявлення на відчуження спірної квартири відсутнє. За фактом незаконного відчуження спірної квартири відкрито кримінальне провадження №120182205000375 СВ Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області від 15.02.2018./а.с.14 т.1/
На час звернення в суд із позовом та на час ухвалення оскаржуваного рішення відсутній вирок щодо конкретної особи, винної в незаконному відчуження спірної квартири, а також відсутні докази наявності у діях відповідача при набутті ним права власності на спірний об`єкт умислу на незаконне заволодіння цим майном.
З огляду на норму ст.228 ЦК України та роз`яснення, викладені у згаданій постанові Пленуму, оспорюваний в цій справі договір не можна кваліфікувати за наслідками, передбаченими ст.228 ЦК України, як правочину, який порушує публічний порядок. 
Районний суд помилково на викладене не звернув увагу та дійшов хибного висновку, що оспорюваний правочин є нікчемним на підставі ст.228 ЦК України. При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилися правові обгрунтування позивача, викладені нею в позовній заяві, загальними нормами ЦК України, а саме, ч.3 ст.203, ст.215 ЦК України, та відсутністю волевиявлення ОСОБА_3 , як учасника правочину, яка на час відчуження квартири померла.
Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири підписаний від імені продавця ОСОБА_3 (власника цієї квартири) не нею, оскільки на час його підписання вона померла, та її цивільна правоздатність і дієздатність припинена у зв`язку зі смертю, а отже відсутнє волевиявлення сторони на укладення спірного договору, тому такий договір є неукладеним. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Такі висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або ос порені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Враховуючи наведене, спірний договір купівлі-продажу є неукладеним, тому у задоволенні позову в частині визнання його недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем не ефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, проте мотиви такої відмови про те, що спірний договір є таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним,- помилкові. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови в позові.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 18 листопада 2021 року - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.11.2022.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов