Постанова
Іменем України 
18 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 568/471/19
провадження № 61-21414св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Наталія Олексіївна,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області у складі судді 
Сільман А. О. від 20 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С., від 25 листопада 2021 року і виходив з наступного.
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н. О., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - АТ «Альфа-Банк» про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину магазину та земельної ділянки, виключення з постанови про опис та арешт майна боржника і звільнення 
з-під арешту.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 11 червня 1983 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 . За час шлюбу ними побудовано будівлю одноповерхового магазину продуктових товарів за адресою: АДРЕСА_1 , та придбано земельну ділянку за вказаною адресою, які оформлені на відповідача.
12 березня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н. О. у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/261/15-ц, боржником у якому є ОСОБА_2 , описано і накладено арешт на вказаний магазин та земельну ділянку.
Посилаючись на те, що магазин та земельна ділянка, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 , набуті сторонами у період зареєстрованого шлюбу й в силу вимог статті 60 Сімейного кодексу України є спільним майном подружжя, ОСОБА_1 просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину магазину площею 34,7 кв. м та земельної ділянки площею 0,003 га, кадастровий номер 5625810100:01:005:0022, за адресою:                              АДРЕСА_1 ; виключити з постанови про опис та арешт майна боржника та звільнити з-під арешту вказане нерухоме майно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щоподіл майна подружжя, на яке у виконавчому провадженні накладений арешт, порушує майнові права та інтереси банку, як кредитора, й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Суд першої інстанції встановив, що сторони, перебуваючи у шлюбі, діють недобросовісно та зловживають своїми правами стосовно кредитора, при відсутності спору між собою.
Також суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги в частині виключення нерухомого майна з-під арешту, є похідними від позовних вимог про визнання права власності на майно, а тому задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення у справі № 755/261/15-ц про стягнення боргу. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не являється стороною у борговому зобов`язанні ОСОБА_2 апеляційний суд відхилив.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
27 грудня 2021 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Радивилівського районного суду Рівненської області 
від 20 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду 
від 25 листопада 2021 року і ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог. Справа № 568/471/19 надійшла до Верховного Суду 01 листопада             2022 року.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 127/21307/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), застосували не релевантні висновки Верховного Суду, а також вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, розглянули справу без її участі та участі ОСОБА_2 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У касаційній скарзі заявницявказує, що набуте сторонами у період шлюбу та ведення спільного господарства спірне майно (приміщення магазину) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підстави для відступлення від засад рівності часток сторін відсутні. Отже вона має право на 1/2 частину цього майна. Заявниця стверджує, що приміщення магазину перебуває в іпотеці, являється забезпеченням виконання зобов`язання за договором кредиту № 146 М  від 11 серпня 2016 року і не може бути в примусовому порядку реалізоване приватним виконавцем на виконання іншого боргового зобов`язання, в якому вона не являється стороною. Окрім зазначеного ОСОБА_1 наголошує на тому, що суд першої інстанції, постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, у незаконний спосіб надав дозвіл на примусове відчуження предмета іпотеки до виконання боргових зобов`язань за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № 146 М, при тому, що на розгляді у суді апеляційної інстанції перебуває цивільна справа              № 568/1096/17 за позовом АТ «Альфа-Банк» (правонаступника                                 АТ «Укрсоцбанк») до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Також заявниця вказую, що вона та її чоловік не були належним чином повідомлені про судове засідання апеляційного суду, яке відбулося 21 листопада                     2021 року.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У поданому відзиві на касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк»посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Вважає, що заявлені позовні вимоги направленні виключно на ухилення від відповідальності за невиконання зобов`язань. При вирішенні спору судами належним чином досліджено наявні у матеріалах справи докази та зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 11 червня 1983 року     ОСОБА_1  та       ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
За час шлюбу сторонами побудовано будівлю магазину продуктових товарів загальною площею 34,7 кв. м по 
АДРЕСА_1 та набуто у власність земельну ділянку за цією самою адресою.
Згідно зі свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 28 липня            2006 року власником магазину є ОСОБА_2 .
У відповідності до державного акту на право приватної власності на землю власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по 
АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 
11 серпня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 146 М, за умовами якого, відповідач отримав грошові кошти у розмірі 
50 000, 00 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту                       11 серпня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 146 М/1, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: одноповерховий цегляний магазин продуктових товарів площею 34,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0030 га за цією ж адресою.
ОСОБА_1 у письмовій заяві, посвідченій приватним нотаріусом, надала згоду на передачу її чоловіком ОСОБА_2 в іпотеку будівлі магазину та приналежної до нього земельної ділянки за вищевказаною адресою.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н. Ю. від 25 січня 2019 року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 755/261/15-ц від 20 лютого 2015 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 592 500, 20 грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н. Ю. від 12 березня 2019 року про опис та арешт майна боржника здійснено опис та накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: магазин та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; яке є предметом цього спору.
На час розгляду справи судами виконавчий лист № 755/261/15-ц від 20 лютого 2015 року, виданий Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, знаходився на примусовому виконанні.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Вказані правові висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно зі статтею 392 ЦК Українивласник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.
Подібний висновок висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).
Судами встановлено, що на момент звернення позивачки до суду із цим позовом виконавчий лист № 755/261/15-ц від 20 лютого 2015 року, виданий Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з 
ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 
592 500, 20 грн, знаходився на примусовому виконанні. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області                Ярмошевич Н. Ю. від 12 березня 2019 року здійснено опис та накладено арешт на нерухоме майно боржника  ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного магазину та земельної ділянки спрямовані на ухилення від виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором перед банком. Отже процесуальні дії ОСОБА_1 спрямовані на порушення прав та інтересів кредитора, на користь якого підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням боржником ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.
Судами попередніх інстанцій правильно встановлені обставини справи, надано належну оцінку поданим доказам, враховано отримання    ОСОБА_2 у 2006 році кредиту на споживчі цілі та надання позивачкою згоди на укладення іпотечного договору з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань її чоловіка перед банком. Вказані обставини свідчать про фактичне схвалення ОСОБА_1 кредитного договору та обізнаність про заборону відчуження предмету іпотеки до повного виконання боргових зобов'язань. Позивачка мала усвідомлювати зміст зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки, а також наслідки неналежного виконання чоловіком взятих на себе зобов`язань. 
Суди дійшли правильних висновків про недобросовісність дій позивачки, їх спрямованість на порушення майнових права та інтересів кредитора, ухилення від виконання судового рішення, недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Слід звернути увагу, що рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 30 червня 2021 року у справі № 568/1096/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року,у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено, а тому доводи заявниці про те, що справа                   № 568/1096/17 перебуває на розгляді апеляційного суду не знайшли свого підтвердження та загалом не впливають на результат розгляді цієї справи.
Висновок судів про відмову у задоволенні позовних вимог є мотивованим.
Доводи заявниці про те, що судом першої інстанції було порушено її право на професійну правничу допомогу та участь при розгляді справи не знайшли свого підтвердження, оскільки її представник - ОСОБА_3 належним чином був повідомлений про дату судового засідання 20 квітня 2021 року, що підтверджується розпискою від 08 квітня 2021 року, та 20 квітня 2021 року подав до суду заяву про зупинення провадження у справі № 568/471/19 і розгляд заявленого клопотання без його участі (т. 1, а.с. 114). Представник позивачки - ОСОБА_3 не порушував клопотання про відкладення розгляду справи. 
Слід також зазначити, що ухвалу Рівненського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року про призначення справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2021 року до розгляду на 10:30 год. 25 листопада 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи заявниця отримала 09 вересня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 174). У той же час представник позивачки - адвокат Бернацький П. В. приймав участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 25 листопада 2021 року.
Вказане свідчить про те, що судами не було порушено вимог процесуального закону при розгляді справи, а також не обмежувалися права позивачки у доступі до правосуддя.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.
За встановлених у цій справі обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постанові, на яку послалася заявниця у касаційній скарзі.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 
2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников   	
 	С. Ф. Хопта  	
 	В. В. Шипович