ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5755/22 Справа № 188/134/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Місюра К.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство “Альфа-Банк” 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу адвоката Гейко Валерія Івановича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2022 року, яке постановлено суддею Місюрою К.В. у смт. Петропавлівка, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду в матеріалах справи відсутні,-

В С Т А Н О В И В:
       
       У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа –Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню .
       В обґрунтування позовної заяви зазначив, що в січні 2022 року йому від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шагана Олексія Анатолійовича за адресою його місця проживання надійшло поштове відправлення, в якому містилась постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 68241964 від 20.01.2022 року, постанова приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 68241964 від 20.01.2022 року. З цих документів йому стало відомо, що приватним виконавцем 20.01.2022 року відкрито ВП № 68241964 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 24738 від 13.12.2021 про стягнення з нього на користь АТ «Альфа – Банк» заборгованості за кредитним договором № 40803,02 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитним договором – 6452,64 грн., простроченої заборгованості за комісією та процентами – 201,32 грн., строкової заборгованості за сумою кредиту 33547,04грн., строкової заборгованості за комісією та процентами- 52,02 грн., сплати грошових коштів за вчинення виконавчого напису нотаріуса -550,02 грн.
       Позивач зазначив, що виконавчий напис здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому повинен бути визнаним таким, що не підлягає виконанню, виходячи і наступного.
       Заборгованість зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, оскільки вказана сума нарахована без правових підстав, без подання стягувачем підтверджуючих документів. Крім того, позивач зазначив, що відсутні будь-які розрахунки, які б обґрунтовували дану суму заборгованості, нема жодних доказів, які б підтверджували наявність будь-яких фінансових зобов`язань перед відповідачем.
       Вказував, що приватний нотаріус не мав жодних підстав для вчинення виконавчого напису, попередньо не переконавшись та не отримавши від банку документів, які б підтвердили отримання позивачем вимоги про усунення порушень. При вчинені виконавчого напису нотаріус не врахував, що позивач та АТ “Альфа-Банк” не укладали нотаріально посвідченого кредитного договору, що унеможливлює вчинення виконавчого напису.
       Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишено без задоволення. 
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Гейко Валерій Іванович, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з АТ «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі — 992, 40 грн.; судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сум - 496, 20 грн.; судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі — 1 488, 60 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суду першої інстанції в розмірі — 10000, 00 грн; витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі — 5000, 00 грн.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є те, що кредитний договір № 402165903 від 28.05.2021 року, укладений між позивачем та АТ “Альфа-Банк” не був нотаріально посвідчений.
       Вказує, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусу не були надані документи, які б підтверджували б безспірність заборгованості боржника та прострочення виконання зобов`язання, що свідчить про порушення чинного законодавства при вчиненні виконавчого напису і ставить під сумнів розмір заборгованості, визначений у виконавчому написі.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       Сторони по справі, будучи належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 
       Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом  та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
       Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
       Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
       Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
       Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
       У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
       Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи.
       Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України, статті 371 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 28.05.2021 року звернувся до АТ “Альфа-Банк” з Анкетою-заявою про акцент Публічної пропозиції АТ «Альфа – Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа – Банк». (а.с. 18-21)
       Відповідно до договору оферти на укладання угоди про надання кредиту №402/165903 та графіку платежів від 28.05.2021року, ОСОБА_1 було отримано споживчий кредит у сумі 39 999, 68 грн., з процентною ставкою 0, 01 %, строком на 30 місяців. (а.с. 15-17) 
       13 грудня 2021 року приватним нотаріусом Києвського міського нотаріального округу Сазоновиою О.М. було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №402165903 від 28.05.2021 року у розмірі 40253.02 грн. (а.с. 22).
       Постановою приватного виконавця Шагана О.А. від 20.01.2022 року відкрито виконавче провадження №68241964 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 24738 від 13.12.2021року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа – Банк» заборгованості за кредитним договором № 402165903 від 28.05.2021 року в сумі 40253, 02 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитним договором в сумі 6452,64 грн., простроченої заборгованості за комісією та процентами в сумі 201,32 грн., строкової заборгованості за сумою кредиту в сумі 33547,04грн., строкової заборгованості за комісією та процентами в сумі 52,02 грн., сплати грошових коштів за вчинення виконавчого напису нотаріуса -550,02 грн. (а.с.)         
       Постановою приватного виконавця Шагана О.А. від 20.01.2022 року визначений розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 68241964 від 20.01.2022 року — 400, 00 грн. (а.с.11, 12)
       Постановою приватного виконавця Шагана О.А. від 20.01.2022 року у виконавчому провадженні № 68241964 від 20.01.2022 року визначена основна винагорода у розмірі 4 080, 30 грн. (а.с.13, 14)
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.
       Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду , з огляду на наступне. 
       Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.
       Згідно п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.
       Виходячи з положень ст.87 Закону України “Про нотаріат”, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені  Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
       Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 вказаний Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.
       Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.
       Так, зазначена постанова Кабінету Міністрів України № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі №826/20084/14.
       Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
       Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 р. у справі № 910/10374/17.
       Відповідно до п.п.1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
       Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною.
       Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису.
       З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року.
       Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
       Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
       Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.
       Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» нотаріально не посвідчений, тому не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
       Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.                
       Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Відповідно до частин першої — шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
       Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.        Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
       Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором.        При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
       Згідно з ст.30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
       У додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).        Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
       У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
       На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано договір на надання правової (правничої) допомоги від 26 листопада 2021 року, який укладено між позивачем та адвокатом Гейко В.І., акт про надання правової допомоги, яким визначений порядок оплати гонорару у розмірі 15000 грн. за надані адвокатом послуги, а саме: вивчення та попереднє опрацюваннґ та правовий аналіз матеріалів, наданих клієнтом — 2500 грн.; підготовка, складання та оформлення заяви по суті 7500 грн., підготовка, складання та оформлення апеляційної скарги — 5000 грн.; рахунок № 13/07/22 від 13 липня 2022 року про отримання 15000 грн. від позивача.
       У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу. 
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Акціонерного товариства «Альфа – Банк» на користь  ОСОБА_1  підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції в сумі 2 977, 20 грн..
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скаргі підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
                                               ПОСТАНОВИВ:
       
       Апеляційну скаргу адвоката Гейко Валерія Івановича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 — задовольнити.
       Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2022 року  скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
       Визнати виконавчий напис №24738 від 13.12.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Альфа – Банк» заборгованості у розмірі 40 253 грн. 02 коп. - таким, що не підлягає виконанню.
       Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа – Банк» на користь  ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції в сумі 2 977, 20 грн.
       Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа – Банк» на користь  ОСОБА_1  судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000, 00грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
       Повний текст постанови складений 29 вересня 2022 року.
Головуючий: А.П. Барильська

Судді:  Н.М. Деркач

Т.Р Куценко