Справа № 161/18176/21 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/758/22  Категорія: 53 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
20 вересня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу за апеляційною скаргою позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2022 року,
                                         В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 березня 2021 року об 11 год. 50 хв. по пр. Відродження, 30 в м. Луцьку Волинської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) з участю автомобіля марки «Mazda 3», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілю марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , було завдано механічних ушкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2021 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Позивач зазначав, що 18 серпня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») та ОСОБА_4 було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200964735, згідно умов якого ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Mazda 3», д.н.з. НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.
Позивач також вказував, що ОСОБА_3 , як власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , звернувся до страховика ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № 200964735 від 18 серпня 2020 року. ПрАТ «СК «ВУСО» визнало вказану подію страховим випадком та виплатило власнику автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , страхове відшкодування у розмірі 2 985 грн 99 коп.
Оскільки згідно вказаної постанови суду відповідач скоївши зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , самовільно залишила місце ДТП, тому у неї відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 1166, 1187, 1191 ЦК виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № 200964735 від 18 серпня 2020 року.
Разом з тим 02 серпня 2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір цесії № 02/08/2021 про відступлення права вимоги, згідно умов якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор отримав право вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. Отже, він, як новий кредитор, отримав право вимоги на відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 200964735 від 18 серпня 2020 року у розмірі 2 985 грн 99 коп.
Ураховуючи наведене, позивач ФОП ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь збитки у порядку регресу у розмірі 2 985 грн 99 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2022 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ФОП ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що він згідно умов укладеного 02 серпня 2021 року з ПрАТ «СК «ВУСО» договору № 2/08/2021 про відступлення права вимоги набув право вимоги щодо відшкодування збитків в порядку регресу. Вказана обставина підтверджується також платіжним дорученням до договору про відступлення права вимоги від 02 серпня 2021 року. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у цій справі є 20 вересня 2022 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не місять доказів щодо сплати ФОП ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» грошових коштів, що становлять ціну договору цесії № 02/08/2021 про відступлення права вимоги від 02 серпня 2021 року.
Однак з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.
Встановлено, що 15 березня 2021 року об 11 год. 50 хв. по пр. Відродження, 30 в м. Луцьку Волинської області сталася ДТП з участю автомобіля марки «Mazda 3», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілю марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , було завдано механічних ушкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2021 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.15). Зі змісту вказаної постанови також вбачається, що ОСОБА_2 залишила місце ДТП, до якої вона була причетна.
18 серпня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_4 було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200964735, згідно умов якого ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Mazda 3», д.н.з. НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам (а.с.12).
17 березня 2021 року ОСОБА_3 як власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , звернувся до страховика ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № 200964735 від 18 серпня 2020 року (а.с.16, 17). 
ПрАТ «СК «ВУСО» визнало вказану подію страховим випадком, 02 квітня 2021 року було складено страховий акт № 2108406-1 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200964735 від 18 серпня 2020 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 2 985 грн 99 коп. (а.с.22).
Згідно платіжного доручення № 12208 від 02 квітня 2021 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику автомобіля марки «ВАЗ 21101», д.н.з. НОМЕР_2 , страхове відшкодування у розмірі 2 985 грн 99 коп. (а.с.23).
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно з ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Підпунктом «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 02 квітня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 12208 від 02 квітня 2021 року, а у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № 200964735 від 18 серпня 2020 року.
Водночас як вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №02/08/2021 про відступлення права вимоги, згідно умов якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор отримав право вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. 
Згідно платіжного доручення № 101 від 03 серпня 2021 року до договору про відступлення права вимоги від 02 серпня 2021 року ФОП ОСОБА_1 сплатив ПрАТ «СК «ВУСО» на виконання умов вказаного договору 121 797 грн 81 коп.
Згідно з ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останнього, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 200964735 від 18 серпня 2020 року у розмірі 2 985 грн 99 коп.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про задоволення позову ФОП ОСОБА_1 , тому з відповідача ОСОБА_2 на його користь слід стягнути понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ФОП ОСОБА_1 заявив про необхідність стягнення з відповідача на його користь судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, яка йому була надана адвокатом Саймойленком П. М. 
До клопотання позивач додав договір про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, додаткову угоду № 406 від 03 серпня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03 серпня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, платіжне доручення № Р24А900340243А28180 від 03 серпня 2021 року (підстава: оплата послуг за надання правової допомоги згідно договору №30/01/19 від 30 січня 2019 року про сплату ФОП ОСОБА_1 адвокату Самойленку П. М. грошових коштів у розмірі 2 000 грн. Згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03 серпня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року адвокатом Самойленком П. М. позивачу ФОП ОСОБА_1 було надано правову допомогу у вигляді: аналізу судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції у справі (тривалість виконання 2 робочі години) вартістю 500 грн; написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду (тривалість виконання 5 робочих годин) вартістю 1 500 грн. Загальна вартість наданої адвокатом позивачу професійної правничої допомоги становить 2 000 грн.
Враховуючи наведене, а також відсутність заперечень відповідача щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката у розмірі 2 000 грн підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на відшкодування збитків в порядку регресу у розмірі 2 985 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 99 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: