КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 761/16981/21
провадження № 22-ц/824/8294/2022
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 жовтня  2022 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. І. 
при секретарі  Полянчук І. А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення компенсації вартості майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року в складі судді Осаулова А.А.,
встановив:
 
05.05.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення компенсації вартості майна.
Посилалась на ті підстави, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем  з  27  вересня  2014 року. 
Під час шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З  01.06.2019 шлюбні стосунки між  сторонами припинено, з цього часу  вони не  пов`язані спільним побутом,  не  ведуть спільне  господарство.
З  30.12.2019  року  сторони  проживають  окремо.
У  лютому  2020  року  вона  звернулась до  суду  з позовом  про  розірвання  шлюбу.  
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.
Зазначила,  що  під  час перебування у шлюбі з  відповідачем, а саме  23.05.2019 ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки FORD моделі FOCUS, 2014 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідача.
Під час  окремого  проживання  відповідач  одноосібно  прийняв рішення   про  продаж автомобіля. 
На  підставі  договору  купівлі-продажу  від  24.01.2020 №8048/2020/1895487,  вказаний транспортний засіб   було  перереєстровано  з  ОСОБА_2 на ОСОБА_4 .  Ціна  транспортного  засобу  за договором   складала  180 000  грн. 
Посилаючись на  вказані  обставини, з урахування заяви про зміну предмета позову, просила суд визнати  автомобіль марки FORD моделі FOCUS, 2014 року випуску, колір  чорний,  шасі (кузов, рама,  коляска) № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1999, спільною  сумісною  власністю  сторін. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 90 000 грн, як компенсацію вартості 1/2 частини у спільному майні подружжя. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року вказаний позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   грошові кошти компенсації -  1/2  частину вартості транспортного засобу марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 ,  в сумі 90 000 грн та кошти судового  збору  - 908  грн. 
В поданій  апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Маринушкін А. Г.  просить скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.
Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зазначив, що  суд першої  інстанції належним чином  не  перевірив доводи відповідача, викладені  у відзиві на  позовну  заяву, пославшись фактично  на  необґрунтовані  доводи позивача, не з`ясував  усі обставини справи, не застосував  норми чинного  законодавства, не  дав належної оцінки  зібраним по справі  доказам і дійшов  помилкового  висновку  про  обґрунтованість  позову. 
Свої доводи мотивує тим, що  за час шлюбу сторони за спільною згодою відчужили автомобіль і добровільно поділили виручені від його продажу кошти в момент фактичних шлюбних відносин.
Як встановлено  в судовому  рішенні, позовну  заяву  про  розірвання  шлюбу  подано  до Шевченківського  районного  суду  м. Києва   у справі  №761/3802/20 згідно  відкритих даних сайту «Судова влада України » 04.02.2020. 
При цьому  відповідач в судовому засіданні зазначив, що з лютого 2020 року було припинено спільне проживання з позивачем (зафіксовано технічними засобом  та протоколом  судового  засідання), а спірний автомобіль  продано  24.01.2020.   За таких  обставин  вимога  позивачки про  стягнення грошової компенсації  вартості майна  є безпідставною.  Даний факт позивачкою не  заперечувався. 
У відзиві на  апеляційну  скаргу представник  ОСОБА_1 - адвокат Зурнаджи  Є. Є.  просив  залишити апеляційну  скаргу  без задоволення,  а рішення  суду  першої  інстанції  без змін. 
Вважає  рішення  суду  першої інстанції таким,  що  ухвалене  відповідно до  норм  матеріального та процесуального права, на  підставі повно  і всебічного  з`ясованих  обставин  справи,  підтверджених  тими доказами,  які були досліджені  при судовому  розгляді  з  наданням  оцінки всім  аргументам учасників справи.
Посилання  відповідача щодо  відчуження  автомобіля  за згодою  позивача та передачу останній  частини коштів від його продажу  є припущенням, а згідно ч.6 ст. 81  ЦПК  України доказування  не  може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем не було надано  жодних  доказів  про повідомлення та/або  надання  дозволу  ОСОБА_1   на  відчуження  автомобіля, що був спільною  сумісною  власністю подружжя до  суду  першої інстанції, також  відповідачем  не  доведено факт передачі частини грошових коштів від продажу  автомобіля позивачу та/або їх витрачанням  на  потреби сім`ї.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2  - адвокатБабаджанян  Г. А.    апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат  Зурнаджи Є.Є.  просили апеляційну скаргу залишити без зволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено,  що  27  вересня  2014 року   між сторонами  зареєстровано  шлюб,  який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року розірвано.
Згідно  свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу  23.05.2019  автомобіль  марки Ford, модель  Focus, 2014 р.в., номер  шасі (кузов,  рами)  № НОМЕР_1 , зареєстровано  за ОСОБА_2 . 
24.01.2020 між   ОСОБА_2   та ОСОБА_4   укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Ford, модель  Focus, номерний знак  НОМЕР_2 .  За домовленістю сторін  ціна  транспортного  засобу   складає  180 000  грн. 
Ухвалюючи рішення  про  задоволення  позову,  суд першої  інстанції  виходив з того,  що  відповідач не спростував  презупцію  спільності права власності на  вказане майно, не  надав належних  доказів про те, що  майно,  яке є  предметом  спору,  придбане за його  власні  кошти. Оскільки відповідач відчужив це майно без згоди позивачки  та використав кошти на власні потреби, тому права позивачки підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на її користь Ѕ частини від вартості спірного автомобіля.
При визначенні суми, яка підлягає компенсації, суд виходив із вартості  автомобіля,  яка була  визначена  в договорі  купівлі-продажу  транспортного  засобу від  24.01.2020, відповідно до якого вартість спірного автомобіля на час його продажу складала 180 000  грн, тому 1/2 частина становить 90 000 грн.
Колегія суддів  не  може  повністю  погодитись з висновками суду  першої інстанції  з огляду на таке. 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України               від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року            у справі № 404/1515/16-ц.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України                від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі,  а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Установивши, що автомобіль Ford, модель  Focus, 2014 року  випуску, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
Суд першої  інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання  відповідача  про те, що спірний автомобіль продано згідно  спільного  рішення  сторін під час перебування у шлюбі та  позивачка отримала  половину його  вартості після його  продажу, оскільки  жодних  доказів  цьому  відповідач не  надав. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Посилання  відповідача на  ту обставину, що  спільне  проживання   з  позивачкою  було  припинено  з лютого  2020  року,  а спірний автомобіль було продано  24 січня 2020 року, висновків суду  першої  інстанції не  спростовує. 
Відповідачем  не  надано  суду жодного  доказу  на  підтвердження  тієї обставини, що  станом  на  24 січня  2020  року  вони з позивачкою   підтримували шлюбні  стосунки та вели спільне  господарство. 
Як вбачається  з рішення  Шевченківського районного  суду  м. Києва  від  22 липня  2020  року  (справа  №761/3802/20),  ОСОБА_1   звернулась  до  суду  з позовом  про  розірвання  шлюбу  з ОСОБА_2 у лютому  2020  року. Посилалась на  те, що  з 01.06.2019  вони з  відповідачем  проживають  окремо,  сімейного  побуту не  ведуть. 
В  заяві від  09.06.2020  відповідач  ОСОБА_2 вказаний позов  визнав.
Відповідно  до  відкритих даних  сайту «Судова влада»,  позовну  заяву про  розірвання шлюбу було  подано  04.02.2020.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої  інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині  стягнення  з  відповідача на користь позивачки  Ѕ частини вартості транспортного засобу, який було  відчужено   без отримання її  згоди.
Разом  з тим, враховуючи  презупцію  спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, доказів на спростування  якої  відповідачем надано не  було, а також  ту обставину,  що   спірне майно   на  час  розгляду справи  має  іншого  власника,  який не  був залучений до  участі в справі,   суд першої  інстанції  дійшов  помилкового  висновку  в частині  задоволення  позовних вимог  про  визнання транспортного  засобу марки  «FORD» моделі «FOCUS», 2014 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , спільною  сумісною  власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Оскільки  суд  першої інстанції   в частині задоволення  вказаних позовних  вимог неправильно  застосував норми  матеріального  права,  апеляційний суд  дійшов висновку про  скасування рішення  суду  першої  інстанції  в цій частині. 
В іншій частині  рішення  суду ухвалене  з додержанням  норм матеріального  і процесуального права,  а тому  у відповідності до  ст. 375  ЦПК  України підлягає  залишенню  без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375,  376,  381-384 ЦПК України суд 
 
 постановив:
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року  в частині визнання  спільною  сумісною  власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   транспортного  засобу марки  «FORD» моделі «FOCUS», 2014 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , скасувати.
Ухвалити в цій частині  нове судове рішення  про  відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
В решті рішення  суду  першої  інстанції  залишити без змін. 
Відновити  дію  рішення  Шевченківського  районного суду  міста Києва від  26 січня  2022  року в нескасованій  частині. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне  судове рішення  складено  07 жовтня 2022  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                І. М. Рейнарт                                
                                                                      
                                                                                           Т. І. Семенюк