ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/13199/19
провадження № 51-2590 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року стосовно
 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Феодосії, АР Крим, який проживає
за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 127621 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 170000 грн – моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 28 лютого 2019 року приблизно о 16:32, керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись із просп. Миколи Бажана на вул. Ревуцького у м. Києві та виконуючи маневр повороту в напрямку нерегульованого пішохідного переходу, обладнаного велосипедною доріжкою, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 – 5.35.2 «Пішохідний перехід», 4.12 «Доріжка для велосипедистів» та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра», 1.15 «Позначає місце, де велосипедна доріжка перетинає проїзну частину» Правил дорожнього руху, порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 2.3 «б», 10.1, 10.4 та 10.5 Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з велосипедом «АРДІС» під керуванням ОСОБА_9 , який, порушуючи вимоги п. 1.10 термін «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху, в цей час почав перетинати проїзну частину з`їзду на вул. Ревуцького.
У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями до неї засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить їх змінити, пом`якшити призначене йому покарання та застосувати положення ст. 75 КК України. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання не врахував у повній мірі всіх обставин, що його пом`якшують – активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття у вчиненому, часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди, та даних про його особу – наявність на утриманні двох малолітніх дітей та матір, яка після перенесеної хвороби потребує постійного догляду, позитивні характеристики, міцні соціальні зв`язки, фінансовий стан родини. Посилається також на те, що ПрАТ «СК «Провідна», де була застрахована його цивільно-правова відповідальність як власника транспортного засобу, відшкодувала потерпілій ОСОБА_10 моральну та матеріальну шкоду в розмірі 100152 грн.
Від потерпілої ОСОБА_8 надійшли письмові заперечення, в яких вона просить судові рішення стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
            Захисник підтримав касаційну скаргу свого підзахисного, просив її задовольнити, пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання та застосувати положення ст. 75 КК України.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого, просив залишити судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворість, то колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідней достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 основне та додаткове покарання, врахував ступінь тяжкості та необережний характер вчиненого злочину, його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, дані про особу винного, зокрема те, що він не судимий у силу ст. 89 КК України, характеризується задовільно. При цьому суд першої інстанції зазначив про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про перебування на його утриманні двох малолітніх дітей та непрацездатної матері, тому немає підстав враховувати наведені обвинуваченим обставини при вирішенні питання про призначення покарання.
Разом із цим, суд першої інстанції, зваживши на наведене, дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та не знайшов підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначення покарання, а саме через його надмірну суворість, подав апеляційну скаргу, за вимогами якої просив оскаржуване судове рішення змінити у бік пом`якшення та призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
Суд апеляційної інстанції, як убачається з мотивувальної частини ухвали, погоджуючись з вироком суду першої інстанції, зазначив про те, що призначення покарання відбулось з урахуванням ступеню суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії тяжких, особи обвинуваченого, та, зважаючи на відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.  
Водночас предметом перевірки суду апеляційної інстанції була, в тому числі, можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, про що, як і в своїй касаційній скарзі, просив засуджений.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини справи у їхній сукупності, дійшов переконання про відсутність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Разом із тим, судами першої та апеляційної інстанцій не обґрунтовано достатніх підстав, на яких ОСОБА_7 призначено основне покарання у виді позбавлення волі саме на строк 6 років, яке за своїм розміром, на думку Суду, є явно несправедливим внаслідок суворості.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Колегія суддів касаційного суду, ураховуючи наведене, а також конкретні обставини кримінального провадження (порушення Правил дорожнього руху не тільки ОСОБА_7 , а й потерпілим ОСОБА_9 ), необережний характер вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані, що характеризують особу винного, а також часткове відшкодування засудженим потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди, уважає за можливе пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на вищезазначене касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішенні – зміні в частині призначеного йому покарання.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року стосовно ОСОБА_7 змінити, пом`якшити призначене йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті судові рішення залишити без зміни.
            Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3