ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" серпня 2022 р.        м. Львів                             Справа №914/180/22
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                І.Б. Малех
суддів                                                                                                    В.М. Гриців
          О.В. Зварич 
секретар судового засідання          Залуцький Д.Т.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Вояж-Львів”, б/н від 06.06.2022 (вх. № апеляційного суду 01-05/1272/22 від 10.06.2022)
на рішення Господарського суду Львівської області від 19 квітня 2022 року (суддя Кидисюк Р.А., повний текст рішення складено та підписано 22.04.2022, м. Львів)
у справі №914/180/22
за позовом Приватного підприємства “Айслаг”, м. Луцьк
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Вояж-Львів”, м. Миколаїв Львівська область
про стягнення 633508,20 грн. заборгованості за договором поставки від 16.02.2018 №39

за участю представників учасників процесу:
від позивача: не з`явились; 
від відповідача: не з`явились; 
ВСТАНОВИВ:
          В січні 2022 року на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява ПП «Айслаг» до ТОВ «Вояж Львів» про стягнення коштів на загальну суму 633508,20 грн., в тому числі заборгованість по оплаті товарного кредиту в розмірі 253470,00 грн., заборгованість по оплаті відсотків за користування товарним кредитом становить 380038,20 грн. 
Дані позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №39 від 16.02.2018, в частині оплати вартості поставленого позивачем товару.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.04.2022 у справі №914/180/22 позовні вимоги задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 253470,00 грн. заборгованості по оплаті товарного кредиту за договором поставки №39  від 16.02.2018; 380038,20 грн. заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом, 9502,62 грн. судового збору.  
Дане рішення мотивовано тим, що в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №39 від 16.02.2018, обґрунтованими визнано позовні вимоги, щодо стягнення суми товарного кредиту в розмірі 253  470,00 грн. та відповідно до п.5.4. договору стягнення відсотків за користування товарним кредитом за період з 13.01.2021 по 06.05.2021 у розмірі 380038,20 грн., при цьому суд керувався положеннями ст.  ст. 509, 530, 610, 611, 612, 626, 655, 692, 694, 712, 1057  ЦК України та  ст. ст. 174, 193 ГК України.

Відповідач – ТОВ «Вояж-Львів», не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке ухвалено на основі неповного з`ясування обставин та невірного застосування норм матеріального права. 
Скаржник вказує, що судом не враховано положення ч.2 ст. 625 ЦК України, а також ч.5 ст. 694, ст. 536 ЦК України, оскільки вказаними нормами врегульовано процентів як за правомірне, так і неправомірне користування чужими грошовими коштами, а передбачена в договорі ставка два відсотка за кожен день використання товарного кредиту відповідає ставці 730% річних, що є мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.  Крім того зазначає, що за своєю правовою природою, передбачений в п. 5.2 договору спосіб обчислення процентів за кожен день використання товарного кредиту, підпадає під визначення пені.  
Також, скаржник зауважує, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку, щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим, щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Вважає, що має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. 
Щодо розрахунку оплати за товарним кредитом то вказує, що згідно накладної №000384 від 23.02.2021 на суму 76470,00 грн. за період з 24.01.2021 по 06.05.2021 розрахунок оплати за користування товарним кредитом становить 110  116,80 грн. за 72 дні, а у наданому позивачем розрахунку оплати за користування товарним кредитом, згідно вказаної накладної за період з 24.02.2021 по 06.05.2021 становить 111  646,20 грн. за 73 дні. 
Відповідно до цього, просить, рішення Господарського суду Львівської області від 19.04.2022 у справі №914/180/22 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.    
Позивач – ПП «Айслаг» у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги, вказуючи на те, що підписавши договір № 39 ПП «Айслаг» та відповідач домовились, що останній має право здійснити повну (часткову) оплату отриманого товару протягом 5-ти календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних. Даний договір надає право вибору відповідачу : оплатити поставлений товар в строки визначені п.5.1. або скористатися товарним кредитом зі сплатою відсотків за його використання. В даному випадку відповідач користувався товарним кредитом. Отже, відповідно до цього повинен сплатити відсотки за його користування згідно п.5.2 та 5.4 договору від 16.12.2018. Отже, відповідно до цього, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.    

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 (головуючий суддя Малех І.Б., судді – Гриців В.М., Зварич О.В.) поновлено ТОВ «Вояж-Львів» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 та відкрито апеляційне провадження за такою. Зупинено дію рішення Господарського суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 до вирішення справи Західним апеляційним господарським судом. Витребувано матеріали справи №914/180/22 в Господарського суду Львівської області. 
23.06.2022 в канцелярію апеляційного суду поступили матеріали справи №914/180/22. 
В подальшому, ухвалою суду від 04.07.2022 призначено розгляд справи №914/180/22 в судове засідання на 03 серпня 2022 року о 10 год. 20 хв.  
В судове засідання 03.08.2022 сторони участі уповноважених представників не забезпечили відповідно до цього розгляд справи №914/180/22 відкладено в судове засідання на 31.08.2022. 
В судове засідання 31.08.2022 сторони участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча були повідомлені про час та місце розгляду представники таких на електронні адреси (а.с.78, 79).  
Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості , яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді . Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Суд враховує, що ухвали Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022, 04.07.2022 та від 03.08.2022 у справі №914/180/22, оприлюдненні в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Зміст ухвал є загальнодоступним. 
У рішенні від 16.02.2017 в справі Каракуця проти України, (заява №18986,&71) Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи. 
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб , які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів , які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.  
Ухвалою суду від 03.08.2022 участь представників учасників процесу  визнавалась на власний розсуд. При цьому, вказано, що неявка уповноважених представників учасників процесу в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи відповідно до положень ч.12 ст. 270 ГПК України.
Враховуючи те, що станом на 31.08.2022 додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи не поступало судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах. 
Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.
16 лютого 2018 року Товариством з обмеженою відповдальністю «ВОЯЖ-ЛЬВІВ» (покупець) та Приватним підприємством «Айслаг» (постачальник) укладено договір поставки №39 (а.с.9), згідно умов якого постачальник зобов`язався поставити та передати або передати зі свого складу покупцю у власність нафтопродукти (товар), в асортименті, кількості, за ціною, що зазначені в накладних, які підписуються представниками сторін договору, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.
Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору постачальником поставлено та передано покупцю нафтопродукти на загальну суму 253470,00 грн, що підтверджується накладними на відвантаження палива №000050 від 12.01.2021 на суму 71400,00 грн., №000384 від 23.02.2021 на суму 76470,00 грн.
Як вказує позивач, всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором, відповідач не оплатив вартість поставленого позивачем товару, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 253470,00 грн.
Пунктом 5.2. договору встановлено, що у випадку не оплати покупцем відвантаженої партії товару в строки вказані в п. 5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар, рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном на 30 днів календарних днів, починаючи з дня після відвантаження товару з нарахуванням покупцю два відсотка за кожен день використання товарного кредиту. Покупець зобов`язується оплатити товар, поставлений на умовах товарного кредиту і сплатити відсотки за його використання в терміни вказані в п. 5.3 даного Договору. Під наданням Покупцем згоди на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту розуміється підписання даного договору.
Згідно п. 5.3. договору покупець зобов`язаний оплатити суму товарного кредиту на 31 день від дати відвантаження вказаної в накладній, а відсотки за його використання протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги від Постачальника про оплату. Покупець має право на дострокове погашення товарного кредиту і відсотків за його використання. Відсотки нараховуються на залишок заборгованості.
Отже, оскільки відповідач не оплатив вартість поставленого позивачем товару у встановлені в п.5.1. договору строки, то відповідно товар вважається поставленим на умовах товарного кредиту, згідно з п.5.2. Договору.
Як вбачається з позовної заяви, заборгованість по сумі товарного кредиту становить 253470,00 грн.
Згідно положень п.5.3. договору покупець зобов`язаний оплатити суму товарного кредиту на 31 день від дати відвантаження вказаної в накладній, а відсотки за його використання протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника про оплату.
Отже, на виконання пункту 5.3 договору - 01 червня 2021 року позивач відправив на адресу відповідача листа-вимогу №59/01-03 про оплату відсотків за користування товарним кредитом протягом семи календарних днів з моменту її отримання, яка залишена без відповіді та задоволення.
У відповідності до наданого позивачем розрахунку розміру позовних вимог окрім суми товарного кредиту в розмірі 253470,00 грн. позивачем нараховано відповідачу відсотки за користування товарним кредитом за період з 13.01.2021 року по 06 травня 2021 року у розмірі 380038,20 грн.
Доказів погашення заборгованості відповідачем даних сум матеріали справи не містять.
Відповідно до цього, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з чим не погодився відповідач.  

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно вимог ч.1-2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. 
У відповідності до вимог ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу , інших актів цивільного законодавства , звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Статтею 626 Цивільного кодексу України регламентовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
          Згідно положень ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб (стаття 712 ЦК України).
Згідно вимог ст.655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Пунктом 1.2. договору встановлено, що документи на товар, які постачальник повинен передати покупцю: накладні на відвантаження товару. Сторони за даним договором домовились, що накладна на відвантаження товару є узгодженням асортименту товару, його кількості та ціни, прирівнюється до специфікації і є невід`ємною частиною до даного договору.
Позивач, належним чином виконав свої зобов`язання за договором, щодо поставки відповідачу товару, що  підтверджується накладними на відвантаження палива №000050 від 12.01.2021 на суму 71400,00 грн., №000384 від 23.02.2021 на суму 76470,00 грн.
Відповідач, в свою чергу прийняв поставлений товар без зауважень та претензій, щодо кількості та якості товару, що не заперечується скаржником в апеляційній скарзі. 
Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Пунктом 5.1. Договору встановлено, що покупець має право здійснити повну або часткову оплату отриманого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних.
У свою чергу, відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором не оплатив вартість поставленого товару у строк, встановлений договором, чим порушив положення ч.1 ст. 530 ЦК України. 
У відповідності до вимог ст. 1057 Цивільного кодексу України встановлено, що договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом. До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.
Згідно з ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.
З огляду на наведене вірним є висновок про те, що оскільки відповідач не оплатив вартість поставленого позивачем товару у встановлені в п.5.1. договору строки, то товар вважається поставленим на умовах товарного кредиту згідно з п.5.2. договору терміном на 30 днів календарних днів, починаючи з дня після відвантаження товару з нарахуванням покупцю два відсотка за кожен день використання товарного кредиту.
У відповідності до п.5.4. договору якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом, покупець не внесе всіх передбачених договором платежів  він продовжує сплачувати відсотки за користування товарним кредитом до повного погашення заборгованості, а також сплачувати пеню в розмірах, передбачених в п.8.1. даного договору.
Як встановлено матеріалами справи відповідач не виконав вимог листа-вимоги №59/01-03 про оплату відсотків за користування товарним кредитом протягом семи календарних днів, з моменту її отримання, то відповідно до цього позивачем правомірно нараховано відсотки за користування товарним кредитом за період з 13.01.2021 року по 06 травня 2021 року у розмірі 380038,20 грн. Даного не спростовано скаржником в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України.  
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).
За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
З огляду на викладене, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок про задоволення вимог позивача у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 253  470,00 грн. заборгованості по оплаті товарного кредиту та 380  038,20 грн. заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Скаржником в апеляційній скарзі не спростовано висновків суду першої інстанції та крім цього в суді першої інстанції відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру неустойки. Відповідачем в суді першої інстанції не подано відзиву на позов, хоча такий був повідомлений про наявність даної справи, що підтверджується матеріалами справи. 
Крім цього, скаржник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого господарського суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Щодо даного, то судова колегія вказує, що суд апеляційної інстанції не наділений такими повноваженнями. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Львівської області ухвалив рішення від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Отже, рішення Господарського суд Львівської області від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 належить залишити без змін, апеляційну скаргу ТОВ «Вояж-Львів» - без задоволення.
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -  
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Вояж-Львів”, б/н від 06.06.2022 (вх. № апеляційного суду 01-05/1272/22 від 10.06.2022) – залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у справі №914/180/22 - залишити без змін.
3.          Судовий збір за подання апеляційної скарги – покласти на ТОВ «Вояж-Львів».
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України. 
5.          Матеріали справи №914/180/22 повернути Господарському суду Львівської області. 
Повний текст постанови складено та підписано 06.09.2022.

Головуючий суддя                                                                      І.Б. Малех 

Суддя                                                                                          В.М. Гриців

Суддя                                                                                          О.В. Зварич