Постанова
іменем України 
30 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 708/1245/19
провадження № 51-2398км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12019250290000316, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2016 року засудженого за ч. 3 ст.  15, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) на підставі ст. 71 КК цього Кодексу до чотирьох років позбавлення волі; відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2019 року звільненого 29 липня 2019 року умовно-достроково з невідбутим строком дев`ять місяців п`ять днів, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК. 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2020  року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а на підставі ч. 4 ст. 81, ст. 71 КК призначено йому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців з конфіскацією майна. 
Цим же вироком ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту із зали суду, та ухвалено залишити вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили. 
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту взяття його під варту, тобто з 10 листопада 2020 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30 липня 2019 року 
по 31 липня 2019 року, включно. 
Також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 серпня 2021 року ухвалу апеляційного суду від 11 лютого 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 289 КК, і вичерпані можливості їх отримання.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 30 липня 2019 року о 03-й год. 00 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу домоволодіння по АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю сторонніх осіб, не маючи законних підстав, умисно, таємно, повторно проник до незамкненого автомобіля марки «ГАЗ 21Р», 1974 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , а законним користувачем якого є ОСОБА_9 , за допомогою ключа в замку запалення запустив двигун автомобіля і розпочав рух по вул. Міліонній у напрямку вул. Михайла Сікорського, тим самим незаконно заволодів цим транспортним засобом. Доїхавши до будинку № 69 по вул. Міліонна в м. Чигирині, ОСОБА_7 зупинився, оскільки автомобіль вийшов із ладу, повторно не зміг запустити двигун та, будучи поміченим ОСОБА_10 , залишив цей автомобіль, намагався зникнути в невідомому напрямку і того ж дня о 05-й год. 40 хв. був затриманий працівниками поліції. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд, всупереч вимогам статей 23, 370, 404, 417, 419 КПК, ухвалюючи рішення про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, врахував лише доводи сторони захисту, упереджено підійшовши до оцінки всіх доказів обвинувачення, на підставі яких ухвалено обвинувальний вирок, не взяв до уваги інші докази, яким дав протилежну оцінку, ніж суд першої інстанції, вибірково вивчив письмові докази у справі та не допитав жодного свідка, а також потерпілого, обґрунтувавши своє рішення на суперечливих показаннях ОСОБА_7 . На думку прокурора, судом апеляційної інстанції порушено принцип безпосередності дослідження доказів. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано жодної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також показанням потерпілого ОСОБА_9 . Крім того, вказує, що апеляційний суд не навів в ухвалі жодного доводу на спростування висновків суду першої інстанції щодо належності, допустимості та достатності відеозапису слідчого експерименту. 
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги та просила ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах. 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК). 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368–380 цього Кодексу. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів – це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним. 
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).
Відповідно до вимог ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Скасувавши обвинувальний вирок суду першої інстанції та закривши кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону.
Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що винуватість ОСОБА_7 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненого повторно, не доведена стороною обвинувачення, тому обвинувальний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК – закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Із журналу судового засідання від 6 грудня 2021 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, вбачається, що апеляційний суд відповідно до вимог ст. 94 КПК у судовому засіданні за клопотанням сторони захисту в порядку ч. 3 ст. 404 КПК дослідив повторно письмові докази сторони обвинувачення, а саме: протокол огляду місця події від 30 липня 2019 року з фототаблицями, згідно з якими на відрізку дороги по 
АДРЕСА_3 виявлено автомобіль «ГАЗ-21Р» з механічним пошкодженням, на водійському сидінні виявлено та вилучено мобільний телефон чорного кольору марки «Leagoo smart boken camer expert» у силіконовому чохлі, з тріщиною на екрані; протокол огляду предмету від 30 липня 2019 року з фототаблицями, згідно з якими оглянуто автомобіль «ГАЗ-21Р», на якому виявлено механічні пошкодження; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 30 липня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_7 затримано 30 липня 2019 року о 05 год. 40 хв.; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 25 вересня 2019 року, згідно з яким свідок ОСОБА_10 в присутності двох свідків за рисами обличчя впізнав ОСОБА_7 ; висновок дактилоскопічної експертизи № 1/1081 від 18 вересня 2019 року; протокол огляду місця події від 30 липня 2019 року з фототаблицями, згідно з якими оглянуто відрізок земельної ділянки біля будинку по 
АДРЕСА_2 , на якому маються явно виражені сліди наїзду та стоянки автомобіля та відбитки протектора шин.
Як на докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення сторона обвинувачення посилалась й на дані протоколу огляду місця події, під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон, та протоколу його огляду, які судом першої інстанції було визнано допустимими доказами та покладено в основу обвинувального вироку.
Безпосередньо дослідивши ці докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що їх отримано в порядку, не передбаченому кримінальним процесуальним законом, що суперечить положенням ч. 5 ст. 237 КПК.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 237 КПК усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. 
Крім того, згідно з ч. 9 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства та суду N 51/401/649/471/23/125 
від 27 серпня 2010 року усі вилучені предмети, цінності і документи пред`являються понятим та іншим учасникам слідчої дії. У необхідних випадках зазначені об`єкти упаковуються для уникнення їх пошкодження, неконтрольованого доступу до них та забезпечення зберігання слідів (мікрослідів), які є на них, з доданням бірок, посвідчених відповідними написами і підписами особи, у якої вилучено речі, понятих, слідчого, працівника органу дізнання, прокурора, працівника апарату суду, які скріплюються печаткою відповідного органу, про що зазначається в протоколі. 
Мотивуючи своє рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначив, що з протоколу огляду місця події від 30 липня 2019 року вбачається, що на водійському сидінні автомобіля марки «ГАЗ 21Р», д.н.з. НОМЕР_1 , виявлено та вилучено мобільний телефон чорного кольору марки «Leagoo smart boken camer expert» у силіконовому чохлі, з тріщиною на екрані, але даних про опечатування вилученого предмету із засвідченням відповідними підписами на упаковці, в яку був поміщений мобільний телефон, в ньому не міститься. 
Також апеляційним судом указано, що відомостей про порядок зберігання мобільного телефону «Leagoo smart boken camer expert» не відображено й у протоколі його огляду, проведеного 25 вересня 2019 року, тобто майже через два місяці після його вилучення. 
На обґрунтування винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції посилався у вироку й на дані протоколу огляду мобільного телефону «Leagoo smart boken camer expert», визнавши його належність ОСОБА_7 . При цьому суд зазначив, що в додатку «фото» виявлено фотографії із зображенням обвинуваченого, а в додатку «контакти» – номери телефонів рідних ОСОБА_7 , а за показаннями самого ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту, останній вказав, що на момент викрадення автомобіля в нього був при собі мобільний телефон – той, що вказаний в матеріалах справи.
Перевіривши ці висновки суду першої інстанції, апеляційний суд з ними не погодився, обґрунтувавши тим, що обвинувачений ОСОБА_7 вину у незаконному заволодінні транспортним засобом не визнавав та заперечував належність йому мобільного телефона «Leagoo smart boken camer expert», а встановити, що вилучений в ході огляду місця події 30 липня 2019 року та той, що був предметом огляду 25 вересня 2019 року, мобільний телефон є одним і тим самим предметом і до нього не вносилася інформація, яка б компрометувала обвинуваченого, неможливо; матеріали кримінального провадження таких даних не містять, до того ж потерпілий ОСОБА_9 вказував, що з автомобіля був вилучений мобільний телефон коричневого, а не чорного кольору.
Також суд апеляційної інстанції безпосередньо дослідив і дав належну оцінку даним протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 
від 25 вересня 2019 року, визнавши його недопустимим доказом.
При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що впізнання особи за фотознімками проведено з істотним порушенням вимог КПК, оскільки ОСОБА_7 був пред`явлений свідку ОСОБА_10 до проведення слідчої дії – впізнання.
Крім того, судом першої інстанції визнано неналежним доказом протокол проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2019 року, оскільки він складений з недотриманням вимог статей 104, 240 КПК з порушенням форми його складання, протокол складено формально та не містить будь-якої інформації по суті проведеного слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_7 .
Суд апеляційної інстанції був позбавлений технічної можливості за клопотанням захисника повторно переглянути відеозапис слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 25 вересня 2019 року та надати йому відповідну юридичну оцінку, оскільки диск, на якому зафіксована ця слідча дія, був пошкодженим, відтворити відеозапис неможливо, а прокурором на пропозицію суду (в зв`язку з чим було оголошено перерву у судовому засіданні) так і не було надано копії вказаного відеозапису.
Також апеляційний суд послався на показання свідка ОСОБА_10 , котрий в суді першої інстанції вказував на ОСОБА_7 як на особу, що перебувала біля автомобіля ОСОБА_9 , та зазначав, що бачив хлопця, який перебуваючи в автомобілі, намагався завести двигун, тобто торкався руля, замка запалювання, коробки передач, також він заглядав під капот автомобіля та вчиняв там якісь дії. 
Разом з тим, судом апеляційної інстанції було враховано, що згідно з даними протоколу огляду місця події від 30 липня 2019 року під час огляду автомобіля було виявлено та вилучено, окрім іншого п`ять слідів пальців рук. За висновками судової дактилоскопічної експертизи № 1/108 від 18 вересня 2019 року ідентифікації підлягав лише один слід пальця руки, який не належить ОСОБА_7 .
Виходячи з наведеного, апеляційним судом правильно зазначено про те, що винуватість ОСОБА_7 не може ґрунтуватись виключно на показаннях свідка ОСОБА_10 , оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобілем ОСОБА_9 заволодів саме ОСОБА_7 , матеріали кримінального провадження не містять.
З огляду на такі висновки, апеляційний суд ухвалив законне, обґрунтоване та належно вмотивоване рішення про скасування вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 із закриттям кримінального провадження в зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і вичерпані можливості їх отримання.
Доводи ж прокурора про порушенняпринципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оцінка доказів здійснюється судом за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу зокрема, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Судом апеляційної інстанції оцінка доказів здійснюється за правилами, передбаченими ст. 94 КПК, з урахуванням меж апеляційного перегляду та його повноважень. Оскільки суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч. 1 ст. 404 КПК) і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру (ч. 2 ст. 404 КПК), здійснювана ним оцінка доказів обмежується перевіркою законності, обґрунтованості та вмотивованості оскарженого судового рішення.
При цьому здійснена судом першої інстанції оцінка доказів не є обов`язковою для суду апеляційної інстанції, оскільки останній, ґрунтуючись на результатах безпосереднього дослідження доказів, вправі дати їм власну оцінку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом апеляційної інстанції не було порушено вимог засади безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК), оскільки іншу оцінку доказам апеляційний суд надав, ґрунтуючись на показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та письмових доказах, безпосередньо досліджених під час апеляційного розгляду.
У касаційній скарзі прокурор зазначає про те, що апеляційним судом не допитано свідків та потерпілого, проте цим доказам іншої оцінки, ніж дав їм суд першої інстанції, не надавалось.
Ухвала судуапеляційноїінстанціївідповідаєвимогамстатей23, 370, 419 КПК.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставамидлязміниабоскасуванняухвалиапеляційногосуду, невстановлено.
А томукасаційнускаргупрокуроранеобхіднозалишитибеззадоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
у х в а л и в: 
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
 
С у д д і: 

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                           ОСОБА_3