ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5421/22 Справа № 204/611/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д,Л. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

сторони:
позивач: Державна іпотечна установа 
відповідач: ОСОБА_1 
       розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Черкезом Д.Л. у місті Дніпро, відомості про дату складання повного тексту рішення суду в матеріалах справи відсутні, у цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів ,-
В С Т А Н О В И В:
       У січні 2022 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів мотивуючи його тим, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит № 4572/1-980, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними Додатковою угодою № 1 від 09 грудня 2012 року, Додатковою угодою № 2 від 08 січня 2013 року, Додатковою угодою № 4 від 09 червня 2013 року, Додатковою угодою № 5 від 09 вересня 2013 року, за умовами якого Банком було надано позичальнику грошові кошти в сумі 461200,00 грн., з терміном повного погашення кредитної заборгованості та відсотків до 09 листопада 2032 року. Виконання позичальником зобов`язань за цим Кредитним договором згідно п. 3.1. Кредитного договору забезпечено іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 09 листопада 2012 року між Банком та позичальником укладено Іпотечний договір, посвідчений ПН ДМНО Румянцевою Л.І. за реєстровим № 636 від 09 листопада 2012 року.
       06 грудня 2013 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений Договір відступлення права вимоги 527, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим № 3666, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором. 
       Вказували, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань та умов Кредитного договору, станом на 10 червня 2019 року, утворилась заборгованість по сплаті повної суми боргу, прострочених відсотків та інфляційних втрат. Державна іпотечна установа звернулась до суду та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року у справі № 204/5904/19 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 341 534,57 грн., прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 36 268, 23 грн., пеню у розмірі 3 443, 27 грн., інфляційні втрати у розмірі 713, 26 грн., та сплачений судовий збір у розмірі 5 729, 39 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року по справі №204/5904/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року залишено без змін. 
       Посилаючись на те, що права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 24399,77 грн., інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 55 121,09 грн., усього стягнути 79520,86 грн. 
       Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи за період з 09 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року 3 % річних у розмірі 689,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 052,47 грн., що разом становить 3742,41грн. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з 18 жовтня 2019 року по 30 листопада 2021 року та саме за цей період повинен сплатити три відсотки річних від простроченої суми та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язань. 
       Відповідач ОСОБА_1 07 жовтня 2022 року надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказував, що доводи апеляційної скарги є хибними. 
       Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного. 
       Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит № 4572/1-980, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними Додатковою угодою № 1 від 09 грудня 2012 року, додатковою угодою № 2 від 08 січня 2013 року, додатковою угодою № 4 від 09 червня 2013 року, додатковою угодою № 5 від 09 вересня 2013 року. 
       У відповідності до умов договору банк надає грошові кошти у розмірі 461200,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у розмірі 461 200,00 грн., а також сплатити відсотки за користування Кредитом у розмірі 18,3% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
       Також, 09 листопада 2012 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. за реєстровим №636 від 09 листопада 2012 року, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними до іпотечного договору, посвідченими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. за реєстровим №786 від 27 грудня 2012 року.
       06 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк», як первісним кредитором, та Державною іпотечною установою, як новим кредитором, був укладений Договір відступлення права вимоги № 527, посвідчений 06 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим № 3666, за яким банк шляхом продажу відступив Державній іпотечній установі право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором. Із наведеного вбачається, що ПАТ «Радикал Банк» продав позивачу майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальним (іпотечним) договором. Предметом договору №527 від 06 грудня 2013 року є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів та саме передача права вимоги належного виконання зобов`язань позичальника (відповідача) за договором про іпотечний кредит №4572/1-980 від 09 листопада 2012 року та іпотечним договором № б/н від 09 листопада 2012 року, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань.
       Таким чином, Державна іпотечна установа стала новим кредитором у зобов`язанні.
       Відповідач ОСОБА_1 скористався наданим кредитом, проте порушив взяті на себе зобов`язання. Починаючи з листопада 2018 року не виконував зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування, в результаті чого виникла заборгованість та у серпні 2019 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.
       Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Вищевказані обставини встановлені у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі №204/5904/19, залишеному без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, а тому вони не підлягають доказуванню при розгляді вказаної справи.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі № 204/5904/19 позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 341534,57 грн., прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 36 268,23грн., пеню у розмірі 3 443,27 грн., інфляційні витрати у розмірі 713,26 грн., а також 5729,39 грн. на відшкодування судових витрат, а всього суму у розмірі 387 688,72 грн. (а.с. 12-16).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року було залишено без змін (а.с. 18-27).
       Отже, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі № 204/5904/19 набрало законної сили 09 листопада 2021 року.
       Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит відмовлено (а.с. 92-94).
       На теперішній час рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі № 204/5904/19 не виконано, заборгованість відповідачем ОСОБА_1 в повному обсязі не сплачена та без врахування стягнутих вищезазначеним рішенням суду судових витрат у сумі 5 729,39 грн. становить 381 559,33 грн. (387 688,72 грн. - 5 729,39 грн. = 381 559,33 грн.).        
       Частково задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України виключно за період з 09 листопада 2021 року (дати набрання рішення суду про стягнення заборгованості законної сили ) та по 30 листопада 2021 року (у межах заявлених позовних вимог). 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
       Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
       За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
       Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
       Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
       Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14 -10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). 
       При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.         Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18. 
       У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
       Матеріалами справи підтверджено той факт, шо відповідач ОСОБА_1 скористався наданим йому кредитом, проте свої зобов`язання за Договором про іпотечний кредит належним чином не виконав, в результаті чого виникла заборгованість та у серпні 2019 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, який було задоволено. 
       Таким чином є доведеним факт порушення зобов`язання ОСОБА_1 з серпня 2019 року, оскільки відповідний позов про стягнення усієї суми заборгованості подано до суду саме у серпні 2019 року, а отже саме з серпня 2019 року у позивача виникло право для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних. 
       Позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за період з 18 жовтня 2019 року, тобто з моменту відкриття Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська провадження у справі № 204/5904/19 за їх позовом про стягнення заборгованості, та по 30 листопада 2021 року.
       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Позивні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. 
       Розрахунок 3 % річних виконується за формулою: С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) / 365.
       Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; <...> ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
       Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі №62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.
       Розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим.
       Судом перевірено розрахунок наданий позивачем. Вказаний розрахунок здійснений правильно, а тому до стягнення з відповідача ОСОБА_1 підлягають грошові кошти у загальному розмірі 79 520,86 грн., що складається з трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 24 399,77 грн., та інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 18 жовтня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 55 121,09 грн.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для задоволення апеляційної скарги, тому, з урахуванням наведеного, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства та встановлення всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у загальному розмірі 6 202,00 грн. (2 481,00 грн за подачу позову, та 3 721,00 грн за подачу апеляційної скарги).
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи - задовольнити. 
       Рішення Красногвардійського  районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення. 
       Позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити. 
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи грошові кошти у розмірі 79 520,86 грн., що складається з трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 24 399,77 грн., та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 18 жовтня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 55 121,09 грн.
       Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  Державної іпотечної установи судовий збір  6 202,00 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повний текст постанови складений 24 жовтня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська
               
Судді: Н.М.Деркач 
Т.Р. Куценко