Постанова                               
Іменем України                             
16 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/15643/17
провадження № 61-21234св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,
третя особа - Міністерство інфраструктури України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Історія справи
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ»), третя особа - Міністерство інфраструктури України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року 
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» від 26 липня 2017 року № 789-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , першого заступника Голови, із займаної посади з 26 липня 2017 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника Голови 
ДП «АМПУ» з 26 липня 2017 року.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2017 року до 19 липня 2018 року у розмірі 1 673 492,34 грн, з відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.
 
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу 
ДП «АМПУ» задоволено. Постанову Апеляційного суду Одеської області 
від 19 липня 2018 року скасовано і залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року. 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 
2017 року за нововиявленими обставинами.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» від 26 липня 2017 року № 789-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , першого заступника Голови, із займаної посади з 26 липня 2017 року на підставі пункту 1 статті 
40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника Голови 
ДП «АМПУ» з 26 липня 2017 року.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року в розмірі 3 143 927,23 грн, з відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 18 травня 2021 року ДП «АМПУ» подало апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «АМПУ» на рішення суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити 
ДП «АМПУ» зміну істотних умов трудового договору та застосування негативних заходів впливу до ОСОБА_1 шляхом збереження 
ДП «АМПУ» умов трудового договору ОСОБА_1 , діючого станом на дату 26 липня 2017 року, з якої ОСОБА_1 поновлений на роботі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року 
у справі № 522/15643/17, а саме заборонити: звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисціплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміну умов праці, відмову в призначенні на вищу посаду, відмову в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь - яку іншу форму дискримінації позивача тощо.
 
Заяву мотивовано тим, що між сторонами протягом тривалого періоду часу тривають судові процеси з приводу порушення трудових прав позивача, наразі рішенням суду першої інстанції його поновлено на роботі, однак відповідач відносно позивача вчиняє дії, які звужують його трудові права (недопуск його до робочого місця, невиплатою соціальних виплат, зміною істотних умов праці щодо розміру заробітної плати) та які у подальшому можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про поновлення його на роботі.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено                  ДП «Адміністрація морських портів України» зміну істотних умов трудового договору та застосування негативних заходів впливу до ОСОБА_1 шляхом збереження ДП «Адміністрація морських портів України» умов трудового договору ОСОБА_1 , діючого станом на дату 26 липня 
2017 року, з якої ОСОБА_1 поновлений на роботі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року у справі              № 522/15643/17, а саме заборонити: звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисціплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміну умов праці, відмову в призначенні на вищу посаду, відмову в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь - яку іншу форму дискримінації позивача тощо.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ДП «АМПУ» зміни істотних умов трудового договору та застосування негативних заходів впливу до ОСОБА_1 , може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ДП «АМПУ» просить скасувати постанову апеляційного судута залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду про існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову є безпідставним, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року фактично виконано відповідачем, працівника ОСОБА_1 допущено до роботи, йому вчасно та у повному обсязі виплачується заробітна плата. Зазначає, що предметом розгляду у справі є обставини щодо звільнення 
ОСОБА_1 з роботи наказом від 26 липня 2017 року у зв`язку з скороченням посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас, судом були застосовані заходи забезпечення позову, які визначені частиною десятою статті 150 ЦПК України та пов`язані із захистом прав викривачів, у зв`язку із повідомленням ОСОБА_1 від 02 жовтня 
2018 року про можливе вчинення посадовими особами корупційних правопорушень, яке взагалі не є предметом оцінки у цій справі, оскільки звільнення позивача у 2017 році не перебуває у причинному зв`язку із його повідомленням про можливе вчинення посадовими особами відповідача корупційних правопорушень у 2018 році, а тому гарантії імунітету до викривачів у даному випадку не виникають.
 
Вказує, що заявником не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції зазначеним критеріям не відповідає. 
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).
 
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема забороною вчиняти певні дії.
 
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Зазначене обмеження не поширюється на забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів керівника або роботодавця про застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, відмова в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь-яка інша форма дискримінації позивача тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України«Про запобігання корупції» (частини третя, десята статті 150 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20)).
 
Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті.
 
Колегія суддів не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для забезпечення позову з огляду на таке.
 
Судом установлено, що предметом розгляду у цій справі є обставини щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі наказу ДП «АМПУ» 
від 26 липня 2017 року у зв`язку із скороченням посади за пунктом 1 статті 
40 КЗпП України та похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Водночас, судом були застосовані заходи забезпечення позову, які визначені частиною десятою статті 150 ЦПК України та пов`язані із захистом прав викривачів, у зв`язку з повідомленням ОСОБА_1 від 02 жовтня 
2018 року про можливе вчинення посадовими особами корупційних правопорушень, яке не є предметом оцінки у цій справі, оскільки звільнення позивача у 2017 році не перебуває у причинному зв`язку із його повідомленням про можливе вчинення посадовими особами корупційних правопорушень у 2018 році. Отже, підстав для застосування частини десятої статті 150 ЦПК України у даному випадку немає. 
 
Відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом спору.
 
Крім того, для застосування заходів забезпечення позову повинна існувати  реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, однак суд апеляційної інстанції не навів мотивів наявності такої загрози, не звернув уваги на те, що відповідач фактично поновив позивача на роботі, скасувавши запис про його звільнення, що не заперечується позивачем. Отже, рішення про поновлення позивача фактично виконане, що також свідчить про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що позивач належним чином не довів, а суд не мотивував, яким чином виконання ймовірного рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 буде неможливим без вжиття заявлених заходів забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
 
При цьому суд апеляційної інстанції в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову зазначив, що 08 листопада 2021 року позивача було повідомлено про зміну істотних умов праці в частині зменшення розміру заробітної плати, що на його думку є негативним заходом впливу на позивача. 
 
Разом з тим, задовольняючи заяву позивача, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що спір у цій справі виник не з приводу змін істотних умов праці позивача, а з приводу звільнення позивача у 2017 році з роботи, отже прийняті судом заходи забезпечення позову виходять за межі предмету спору та стосуються нових обставин, не пов`язаних з предметом спору у справі № 522/15643/17.
 
Апеляційний суд не врахував, що проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці та, відповідно, у зв`язку з цим здійснення зміни істотних умов праці працівника, це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про їх доцільність (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 березня 2019 року у справі 
№ 317/4223/16).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
 
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року скасувати.
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович