ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 460/9456/21 пров. № А/857/7177/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року (ухвалене у порядку письмового провадження у м. Рівному суддею Недашківською К.М.) в адміністративній справі № 460/9456/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.09.2019 по 29.06.2021 у розмірі 150 315 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання судових рішень йому виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки та індексацію грошового забезпечення. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому позивач стверджує про наявність у нього права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 09.09.2019 по 29.06.2021 в розмірі 150 315 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково. 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2019 по 29.06.2021 у розмірі 147 116 грн 64 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вина відповідача у цьому випадку відсутня, позаяк отримані позивачем на виконання рішень Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 у справі № 460/3797/19 та від 31.12.2020 у справі №460/5658/20 виплати на час звільнення не відносились до складових грошового забезпечення військовослужбовців та не були прямо передбачені чинними на той момент нормативно-правовими актами. Також вказує на те, що на день звільнення позивача спору між ним та відповідачем щодо виплачених сум не було. Спір щодо невиплати позивачу належних йому сум при звільненні з військової служби виник вже після фактичного звільнення позивача.
Окрім того, вважає, що визначена судом першої інстанції сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є непомірно завищеною та необгрунтованою.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 (далі також – позивач) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення.
Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 05.09.2019 № 209 старшого офіцера 63 пункту управління системою зв`язку та інформаційних систем майора ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 15.08.2019 № 253 у запас на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я, з 08.09.2019, виключено зі списків особового складу військової частини та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 у справі №460/3797/19 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.09.2019. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.08.2019.
На виконання вказаного рішення суду грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку перераховано на картковий рахунок 29.04.2020 в розмірі 39 702 грн 10 коп.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 у справі №460/4409/19 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати позивачу довідку з помісячним розрахунком індексації за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
На виконання вказаного рішення суду, 28.04.2020 позивачу було виплачено 18 679 грн 29 коп. індексації його грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 у справі №460/5658/20, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 28 лютого 2018 року із встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 28 лютого 2018 року з визначенням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням фактично виплачених сум, та надати позивачу довідку із вказанням помісячного нарахування індексації за період з 1 лютого 2008 року по 28 лютого 2018 року.
На виконання рішення суду 30.06.2021 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 91 923 грн. 16 коп.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при звільненні позивача йому не було виплачено всі належні йому суми, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпП України, відтак, позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
При цьому суд виходив із того, що сума середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби становить 367 791 грн 60 коп. Разом з тим, суд вважав, що в порівнянні з виплаченою сумою грошового забезпечення у розмірі 150 304 грн 55 коп., суму у розмірі 367 791 грн 60 коп. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 147 116 грн 64 коп.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються нормами спеціальних актів, зокрема Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178 тощо.

Водночас вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо строків розрахунку при звільненні, щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З урахуванням зазначеного, а також того, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 та від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України, зокрема, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З наведеного видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи зазначене, а також те, що при звільненні позивача з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим судом, період з 09.09.2019 по 29.06.2021 включно є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток.

Відповідно до п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Під час вирішення даного спору судом враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З матеріалів справи видно, що розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становить 34 549 грн 90 коп. (17 274 грн 95 коп. за липень та 17 274 грн. 95 коп. за серпень 2019 року).
Для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 557 грн 26 коп. за день (34 549 грн 90 коп. / 62 кількість календарних днів у липні та серпні 2019 року).
Період затримки фактичного розрахунку становить 660 календарних днів, отже, сума середнього грошового забезпечення становить 367 791 грн 60 коп. (557 грн 26 коп. х 660 календарних днів).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 147 116 грн 64 коп.
Також про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постановах від 20.05.2020 по справі № 816/1640/17, від 25.09.2020 по справі № 400/3365/19 зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмету спору): частка недоплачених коштів / середній заробіток за час затримки розрахунку х100 (помножити на 100). Коефіцієнт у відсотках. Сама ж сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, а також істотності частки складових заробітної плати, розраховується за такою формулою: середньоденний розмір грошового забезпечення * (помножити) коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати, отримане помножити на кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно враховував зазначений механізм обчислення, сформульований Верховним Судом, та здійснив розрахунок таким чином:
коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку вираховується наступним чином:
- середньоденне грошове забезпечення позивача складає 557 грн. 26 коп., розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 09.09.2019 по 29.06.2021 включно становить 367 791 грн. 60 коп. 
- за період з 09.09.2019 по 29.06.2021 – 150 304 грн 55 коп. (невиплачена сума грошового забезпечення у день звільнення) / 367 791 грн 60 коп. (розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку) х 100 = 40 %. 

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 40 % становить: 557 грн. 26 коп (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 40 % х 660 (днів затримки розрахунку) = 147 116 грн. 64 коп.

Суд звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні цієї справи, суд першої інстанції в повній мірі застосував принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.  

Керуючись ст.ст.229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року в адміністративній справі № 460/9456/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин