ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року	Львів	Справа № 380/2244/22 пров. № А/857/7939/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
                                                                                
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

суддя у І інстанції                                                            Гулкевич І.З., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               13 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС) про сплату боргу (недоїмки) від 14 липня 2021 року № Ф-2689-5-У на суму 23785,08 грн зі сплати єдиного внеску на загальнообов`ящкове державне соціальне страхування (далі – ЄСВ). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 380/2244/22, ухваленому за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у спірний період була найманим працівником і саме на роботодавця покладено обов`язок щодо сплати ЄСВ з її заробітної плати. 
У апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Свої вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 2003 року перебуває на обліку в ГУ ДПС (Залізничний район м. Львова) як фізична особа-підприємець (далі – ФОП). 05 березня 2003 року позивачка включена до реєстру платників ЄСВ. 
У відповідності до приписів статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» (далі – Закон № 2464) на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів ГУ ДПС було винесено податкову вимогу від 14 липня 2021 року № Ф-2689-5-У на суму 23785,08 грн, яку скеровано позивачці.
У оскаржуваній вимозі відображена недоїмка позивачки по ЄСВ за 2017-2020 року з урахуванням обов`язку ФОП нараховувати та сплачувати ЄСВ у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску, навіть у разі відсутності доходу від підприємницької діяльності відповідно до приписів Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», які набули чинності з 01 січня 2017 року. Позивачкою вимоги пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2462 щодо самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску не виконано. При виставленні вимоги про сплату боргу контролюючий орган діяв у відповідності до чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 05 березня 2003 року була зареєстрована як ФОП, перебуває на обліку в ГУ ДПС у Львівській області (Залізничний район м. Львова) та включена до реєстру страхувальників, що підтверджується даними інформаційної системи податкового органу.
Водночас ОСОБА_1 у спірний період була найманим працівником, що підтверджується формою ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с. 10-12), що відповідачем не заперечуються.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є пенсіонером за віком з 2019 року.
При цьому станом на 14 липня 2021 року у інтегрованій картці платника заборгованість ОСОБА_1 з ЄСВ по коду бюджетної класифікації 71040000 «Єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність»  становить 23 785,08 грн.
ГУ ДПС була сформована вимога від 14 липня 2021 року №Ф-2689-51У на суму 23785,08 грн.
ОСОБА_1 не погодилася із зазначеною вимогою ГУ ДПС про сплату боргу (недоїмки) від 14 липня 2021 року №Ф-2689-51У та за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до оцінки наявності у особи, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за умови, що така особа є найманим працівником. 
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, регламентовано приписами Закону №2464-VI.
Згідно із приписами абзацу третього пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).
У абзаці першому пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI зазначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Абзацом другим цієї ж норми встановлено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно із положеннями пункту 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок – сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
За правилами пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою  
Як вірно зазначено судом першої інстанції на підставі аналізу вказаних правових норм, необхідною умовою для сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення нею підприємницької діяльності, навіть за умови відсутності доходу від такої діяльності.  
При цьому в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції слушно врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, відповідно до яких особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. У іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем».
Відтак, оскільки ОСОБА_1 у період 2017-2020 років була найманим працівником, що не заперечується контролюючим органом, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, саме на її роботодавця Законом №2464-VI покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску з її заробітної плати, що узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18.
Таким чином, у суду першої інстанції були належні правові та фактичні підстави для висновку про те, що оспорювана ОСОБА_1 вимога ГУ ДПС від 14 липня 2021 року №Ф-2689-51У є протиправною та підлягає скасуванню.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 380/2244/22 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк