ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/3456/21	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Ярош А.І.,
Суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання - Молодов В.С.
за участю представників:          
від позивача: Неголюк С.Б. керівник
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу  Житлово-будівельного кооперативу “Центральний-27”
на рішення Господарського суду Одеської області від 04 квітня 2022  року, суддя в І інстанції Рога Н.В., повний текст якого складено 04.04.2022 в м. Одесі
у справі: 916/3456/21
за позовом  Житлово-будівельного кооперативу “Центральний-27”
до Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси”
про  розірвання договору

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року Житлово-будівельний кооператив “Центральний-27” (далі – ЖБК “Центральний-27”) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси” про розірвання з 01.01.2022р. договору №2099 на постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення житлового будинку №41 по вул. Фонтанська дорога у м. Одесі.
В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на невідповідність договору №2099 від 01.11.2006 вимогам ст. 12 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, типовому договору з колективним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019р., порушення вимог ст. 3 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” щодо рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів, а також безпідставне збільшення тарифу за 1 Гкал теплової енергії, при тому що мешканці сусіднього будинку сплачують по старій ціні за 1 Гкал 1229 грн., що наносить збитки ЖБК.
Враховуючи те, що ЖБК “Центральний – 27” є колективним споживачем та має право на розірвання договору з постачання комунальної послуги, що надається відповідно до договору №2099 від 01.11.2006р., позивач на підставі ст. 188 ГК України, ст. ст. 509, 627, 651, 652 ЦК України просив позов задовольнити. 
Рішенням господарського суду Одеської області від 04.04.2022 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що  відповідно до п.13 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у колективного споживача, яким у даному випадку є ЖБК «Центральний-27», дійсно є право на розірвання договору про надання комунальної послуги, у даному випадку – Договору №2099 на постачання теплової енергії від 01.11.2006р. 
Водночас, відповідно до п.10.2 договору він припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення господарським судом; ліквідації будь-якої із сторін. 
При цьому, відповідно до п.10.5 договору при припиненні дії Договору, пов`язаною з відмовою Споживача від послуг теплопостачання, Споживач зобов`язаний своїми силами провести відключення своїх теплових мереж від мереж теплопостачальної організації на межі балансової належності та викликати представника Теплопостачальної організації для складання відповідного акту. 
Позивач, дій, передбачених п.10.5 Договору не вчинив.
Згідно Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та комунального господарства України №4 від 22.11.2005р. (із змінами), єдиною підставою для відключення є дозвіл, отриманий від органу, уповноваженого приймати таке рішення – Міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення, що діє при районній адміністрації. У даному випадку, це міжвідомча комісія Приморської районної адміністрації м.Одеси. 
Доказів отримання такого дозволу позивач до суду не надав. 
Дотримання позивачем у справі положень Договору має істотне значення при вирішенні питання про розірвання договору на постачання теплової енергії, враховуючи те, що послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання надаються КП «Теплопостачання міста Одеси» на багатоквартирний житловий будинок по Фонтанській дорозі, 41 у м.Одеса, і припинення надання таких послуг призведе, зокрема, до неотримання індивідуальними споживачами теплопостачання та гарячої води, що призначена для задоволення санітарно-гігієнічних та господарсько-побутових потреб споживачів. 
Суд також з посиланням на п.4 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та приписи ч.1 ст.14 цього Закону зауважував, що позивачем у справі як до матеріалів справи, так і на адресу відповідача, відомостей щодо прийняття співвласниками багатоквартирного будинку №41 по вул. Фонтанська дорога у м. Одесі рішення про вибір тієї чи іншої моделі договірних відносин з КП «Теплопостачання міста Одеси», до матеріалів справи не надано. 
За таких обставин, на думку суду, станом на даний час відсутні підстави для розірвання з 01.01.2022р. Договору №2099 на постачання теплової енергії від 01.11.2006р. 
Також суд зазначав, що посилання позивача у справі на невідповідність Договору Типовому договору з колективним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019р. та положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги», може бути підставою для визнання такого Договору недійсним, але жодним чином не є підставою для розірвання договору з підстав закінчення строку його дії.
Посилання позивача на те, що станом на даний час додаток №2 до Договору не відповідає дійсності, що на думку позивача, тягне за собою збільшення нарахування за отриману послугу від теплопостачальної організації, може мати наслідком приведення додатку у відповідність до існуючого на даний час стану, за умови наявності належних та допустимих доказів. 
ЖБК “Центральний-27” у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2022р. по справі № 916/3456/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, вказавши дату розірвання Договору №2099 від 01.11.2006р. дату набрання чинності рішення суду.
Скаржник вважає, що судом допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права
Так, суд у рішенні посилається на те, що позивач не вчинив дій, передбачених п.10.5 Договору, згідно з яким при припиненні дії Договору, пов`язаною з відмовою Споживача від послуг теплопостачання, Споживач зобов`язаний своїми силами провести відключення своїх теплових мереж від мереж теплопостачальної організації на межі балансової належності та викликати представника Теплопостачальної організації для складання відповідного акту.
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач не викликав представника відповідача та не відключив свої мережі від мереж теплопостачальної організації. Тому наявне невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.
При цьому скаржник зазначає, що опалювальний період 2021-2022р. закінчений, раніше кооператив направляв відповідачу листа від.20.09.2021р. за № 201-07-25 про припинення договору №2099 від 01.11.2006р. на постачання теплової енергії та прохання надіслати спеціаліста КП «Теплопостачання міста Одеси» для технічного припинення надання послуги та складання відповідного акту про відключення від теплових мереж. За надані послуги ЖБК «Центральний-27», після звіряння розрахунків, буде проводити перерахування коштів.
Також скаржник вважає, що господарським судом Одеської області неправильно застосуванні норми матеріального права, а саме Наказ Міністерства будівництва, архітектури та комунального господарства України №4 від 22.11.2005р. (із змінами).
По-перше, цей Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства будівництва, архітектури та комунального господарства України № 169 від 26.07.2019р. та по-друге вказаний наказ стосується Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого теплопостачання, а це не є предметом спору між сторонами. Тим паче, що житлово-будівельний кооператив ніколи не ставив питання про відключення багатоквартирного будинку від системи централізованого опалення, та у нього відсутній проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення ВІД мереж центрального опалення
Надані послуги з теплової енергії надаються відповідно до укладених договорів. Кооперативом завчасно була подана заява про розірвання договірних відносин та для приєднання співвласників багатоквартирного будинку до типового індивідуального договору. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» ( ст. 12) передбачено дві категорії споживачів - індивідуальний споживач, та колективний споживач. Для укладення чи приєднання до типового індивідуального договору спочатку необхідно припинити договірні відносини з колективним споживачем. 31.12.2021року останній день чинності Договору №2099, та відповідно до п. 6.2 розрахунковим періодом є календарний місяць, тому і було вказано дата 01.01.2022 для припинення договірних відносин з кооперативом, та для приєднання громадян власників квартир до типового індивідуального договору та нарахування вже їм оплати за надані послуги з центрального опалення.
Відповідач не бажає ні розривати договірні відносини з ЖБК «Центральний - 27» ні укладати індивідуальні договори з співвласників багатоквартирного будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі в м. Одесі.
Крім того, 01.04.2022р. представниками КП «Теплопостачання міста Одеси» складений акт про відключення будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі ВІД системи опалення.
На день винесення судом рішення 04.04.2022р. опалювальний період 2021-2022р. закінчений, та складений акт про відключення будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі від системи опалення, тому розірвання договору № 2099 не може призвести індивідуальними споживачами неотримання послуг з теплопостачання.
Враховуючи, що акту про відключення будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі від системи опалення від 01.04.2022р. при подачі позову ще не було та, відповідно не було  позивачем надано до суду першої інстанції, скаржник просить дослідити зазначений акт у суді апеляційної інстанції.
Згідно з нормами частин першої та третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Відповідний висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.04.2021 у справі № 910/24991/15, від 11.06.2019 у справі №906/353/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, від 08.09.2020 у справі №927/761/19, від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 03.11.2021 у справі №915/951/20.
Водночас, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Наведений висновок послідовно викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 21.01.2021 у справі № 908/3359/19, від 03.11.2021 у справі № 915/951/20.
З огляду на вищенаведене, колегією суддів відхилено клопотання про приєднання до матеріалів справи акту про відключення будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі від системи опалення від 01.04.2022, оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції зазначений акт не існував та й відповідно не був предметом дослідження в суді.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 01.11.2006 року між КП «Теплопостачання міста Одеси» (Теплопостачальна  організація)  та ЖБК «Центральний – 27» (споживач) було укладено Договір №2099 на постачання теплової енергії, відповідно до якого Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати Споживачу теплову енергію, а Споживач зобов`язується оплачувати фактично одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим Договором. 
Згідно з п.п. 2.1 2.2 договору теплова енергія постачається Споживачу на житловий будинок по Фонтанській дорозі, 41, згідно витрат теплоносія G=8,56 т/годину та гаряче водопостачання згідно додатку №1 до цього Договору. Усі нові або реконструйовані системи теплоспоживання Споживача, до введення їх в роботу, повинні бути прийняті в експлуатацію Теплопостачальною організацією, згідно з вимогами Правил користування тепловою енергією та Правил технічної експлуатації теплоспоживчих установок і теплових мереж з оформленням відповідного акту-допуску.
За умовами п.п. 3.2.2.    п. 3.1. договору Споживач зобов`язується, зокрема виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, що передбачені цим Договором.
Згідно з п. 3.2 договору, Споживач зобов`язується, зокрема, додержуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, що визначені в додатку 1, не допускаючи їх перевищення; виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, що передбачені цим договором; повідомити Теплопостачальну організацію про всі об`єкти теплоспоживання, підключенні до теплових мереж Споживача (найменування, максимальні теплові навантаження, обсяги теплоспоживання тощо); додержуватися умов та порядку припинення подачі теплової енергії, які передбачені Правилами користування тепловою енергією та іншими нормативним актами; щорічно в міжопалювальний період підготовлювати власне теплове господарство; забезпечувати безперешкодний цілодобовий доступ представників Теплопостачальної організації до теплокамер, теплопунктів, теплоспоживчих установок та приладів обліку теплової енергії для виконання службових обов`язків тощо.
Відповідно до п. 4.1 договору, Теплопостачальна  організація  має право пропонувати Споживачу послуги з постачання теплової енергії; у будь-який час перевіряти стан роботи теплоспоживчого обладнання Споживача, приладів обліку, та знімати їх показання; вимагати від Споживача відшкодування збитків, завданих Теплопостачальній організації не виконанням, або не належним виконанням умов договору збоку Споживача. Збитки відшкодовуються в повному обсязі в незалежності від застосування до Споживача оперативно господарських та штрафних санкцій; обмежувати або повністю припиняти постачання теплової енергії у випадках та порядку, визначених Законом У країни “Про теплопостачання” та іншими нормативними актами України тощо.
Пунктом 4.2 договору визначено, що Теплопостачальна організація   зобов`язується забезпечувати постачання теплової енергії Споживачу в обсягах згідно з додатком 1; гарантувати безпечне користування тепловою енергією за умови дотримання Споживачем умов договору, Правил користування тепловою енергією, Правил експлуатації теплоспоживчого обладнання; повідомляти Споживача письмово або в засобах масової інформації про зміну тарифів або про обмеження постачання тепла; здійснювати перевірку роботи приладів обліку та стану теплоспоживчого обладнання Споживача не рідше одного разу в 6 місяців.
Згідно з п. п. 5.1 - 5.2  договору облік споживання теплової енергії на опалення та на приготування гарячої води визначається за показниками приладу обліку. Звіт про фактичне щомісячне споживання теплової енергії Споживач надає Теплопостачальній організації в термін з 28 по 30  число звітного місяця.
Відповідно до п.п. 6.1 -  6.4 договору, розрахунки за теплову енергію проводяться в грошовій формі на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації по тарифу 179,12 грн. за 1 Гкал., діючому на момент укладання договору. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує Теплопостачальній організації вартість заявленої та зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період. Кінцевим терміном розрахунку за спожиту теплову енергію є 20 число місяця наступного за розрахунковим.
Згідно з п. 10.1 договору, він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2007 року. 
Договір припиняє свою дію у випадках: - закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; - прийняття рішення господарським судом; - ліквідації будь-якої із сторін (п.10.2). 
Пунктом 10.4 договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлене однією із сторін. 
За умовами п.10.5 договору, при припиненні дії договору, пов`язаною з відмовою Споживача від послуг теплопостачання, Споживач зобов`язаний своїми силами провести відключення своїх теплових мереж від мереж теплопостачальної організації на межі балансової належності та викликати представника Теплопостачальної організації для складання відповідного акту. 
Обсяги постачання теплової енергії на рік, а також схема теплотраси, що перебуває на балансі Споживача, сторонами погоджено у додатках №1, №2 до договору. 
Додатком №3 до договору визначено умови припинення  подачі теплової енергії.
Листом № 01-07-25 від 20.09.2021 на адресу КП «Теплопостачання міста Одеси», позивач посилаючись на те, що договір № 2099 від 01.11.2006 не відповідає нормам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Типовому договору з колективним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, що затверджений постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, та безпідставне збільшення тарифу за 1 Гкал теплової енергії, при тому, що мешканці сусіднього будинку сплачують по старій ціні за 1 Гкал 1229 грн., наносить збитки ЖБК, вимагав припинити дію договору № 2099 від 01.11.2006 та направити представника КП «Теплопостачання міста Одеси» для складання відповідного акту згідно п. 10.5 зазначеного договору. 
У відповідь на цей лист КП «Теплопостачання міста Одеси» листом від 02.01/21-800 від 03.11.2021 повідомило позивача про безпідставність його твердження про невідповідність укладеного договору № 2099 від 01.11.2006 законодавству, зокрема, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки цей Закон стосується укладання договорів про надання житлово-комунальних послуг, а не договорів поставки теплової енергії. Крім того, відповідач зазначав, що договір укладений 01 листопада, а лист позивача надійшов на адресу КП «ТМО» 07 жовтня 2021р., відповідно, строк дії договору пролонгований на наступний рік - з 01.11.2021 р. по 31.10.2022 р. Також, відповідач на підставі п. 10.5 договору посилався на те, що підставою для відключення теплових мереж є дозвіл, отриманий від органу, уповноваженого прийняти таке рішення, яким є міжвідомча комісія з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення, що діє при районній адміністрації. Таким чином, договірна умова про відключення теплових мереж позивача від системи теплопостачання своїми силами передбачає отримання саме позивачем дозволу від органу, уповноваженого приймати таке рішення - від міжвідомчої комісії при Малиновській державній районній адміністрації міста Одеси. Рішення міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення є єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за надані послуги з теплопостачання. Не припинення у встановленому порядку теплопостачання, відповідно, не припиняє нарахування за поставлену теплову енергію. 
Одночасно відповідач вказував на те, що відомостей про прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про вибір тої чи іншої моделі договірних відносин із КП «ТМО», прийнятим відповідно до п. 4 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про житлово-комунальні послуга" від 09.11.2017 Н № 2189, позивачем не надано та нагадав, що при прийнятті даного колективного рішення співвласники мають бути повідомлені, що на даний час вже діє Договір про постачання теплової енергії в їх будинок, а також про наявну заборгованість по ньому (у тому числі повідомлені чи не використовувало керівництво кооперативу отримані від членів кооперативу кошти за теплопостачання не за цільовим призначенням).
Враховуючі вищенаведене, а також те, що на даний час наявна значна заборгованість ЖБК «Центральний-27» перед КП «Теплопостачання міста Одеси», підприємство вважало договір діючим на наступний опалювальний сезон та попередило, що одностороннє припинення дії двостороннього правочину не передбачене ані договором (п.10.2), ані законодавством України.
Також з вказаного листа вбачається, що лист позивача № 01-07-25 від 20.09.2021 про припинення  договору зареєстровано КП «Теплопостачання міста Одеси» 07.10.2021 року.
Наведені підстави і стали підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом. 
З приводу наявності правових підстав, за яких укладений між сторонами договір слід розірвати, то необхідно враховувати наступні положення чинного законодавства.
Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
Статтею 188 ГК України встановлений порядок зміни та розірвання господарських договорів та визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Положеннями статтей 651, 652 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Пунктом 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (п. 3 ст. 179 ГК України).
При вирішенні даного спору слід враховувати, що відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, врегульовано постановою Кабінету Міністрів України N 630 від 21.07.2005 року "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", Законами України "Про житлово-комунальні послуги", "Про теплопостачання", Цивільним та Господарським кодексами України.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 275 ГК України, відпуск енергії (теплової енергії як різновиду у вигляді гарячої води) без оформлення договору не допускається.
Правилами встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (пункт 8).
Право Кабінету Міністрів України затверджувати типові договори передбачено ч. 2 ст. 179 ГК України.
Відповідно до ч. 4 цієї ж статті при укладенні господарських договорів сторони мають право визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.
Зі змісту ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України вбачається, що за загальним правилом розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За відсутності згоди сторін про розірвання договору він може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Таким чином, інші підстави розірвання договору (крім істотного його порушення) можуть встановлюватися законом або договором.
Як вже було зазначено вище, пунктом 10.4 договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлене однією із сторін. 
   Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з листом № 01-07-25 від 20.09.2021, в якому вимагав припинити дію договору № 2099 від 01.11.2006 та направити представника КП «Теплопостачання міста Одеси» для складання відповідного акту згідно п. 10.5 зазначеного договору.
03.11.2021  відповідач у відповідь на вказаний лист повідомив позивача про те, що про безпідставність його твердження про невідповідність укладеного договору № 2099 від 01.11.2006 законодавству, зокрема, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки цей Закон стосується укладання договорів про надання житлово-комунальних послуг, а не договорів поставки теплової енергії. Крім того, відповідач зазначав, що договір укладений 01 листопада, а лист позивача надійшов на адресу КП «ТМО» 07 жовтня 2021р., відповідно, строк дії договору пролонгований на наступний рік - з 01.11.2021 р. по 31.10.2022 р. Також, відповідач на підставі п. 10.5 договору посилався на те, що підставою для відключення теплових мереж є дозвіл, отриманий від органу, уповноваженого прийняти таке рішення, яким є міжвідомча комісія з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення, що діє при районній адміністрації. Таким чином, договірна умова про відключення теплових мереж позивача від системи теплопостачання своїми силами передбачає отримання саме позивачем дозволу від органу, уповноваженого приймати таке рішення - від міжвідомчої комісії при Малиновській державній районній адміністрації міста Одеси. Рішення міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення є єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за надані послуги з теплопостачання. Не припинення у встановленому порядку теплопостачання, відповідно, не припиняє нарахування за поставлену теплову енергію. 
Одночасно відповідач вказував на те, що відомостей про прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про вибір тої чи іншої моделі договірних відносин із КП «ТМО», прийнятим відповідно до п. 4 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про житлово-комунальні послуга" від 09.11.2017 Н № 2189, позивачем не надано та нагадав, що при прийнятті даного колективного рішення співвласники мають бути повідомлені, що на даний час вже діє Договір про постачання теплової енергії в їх будинок, а також про наявну заборгованість по ньому (у тому числі повідомлені чи не використовувало керівництво кооперативу отримані від членів кооперативу кошти за теплопостачання не за цільовим призначенням). 
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що  відповідно до п.13 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у колективного споживача, яким у даному випадку є ЖБК «Центральний-27», дійсно є право на розірвання договору про надання комунальної послуги, у даному випадку – Договору №2099 на постачання теплової енергії від 01.11.2006р. 
Водночас, відповідно до п.10.2 договору він припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення господарським судом; ліквідації будь-якої із сторін. 
При цьому, відповідно до п.10.5 договору при припиненні дії Договору, пов`язаною з відмовою Споживача від послуг теплопостачання, Споживач зобов`язаний своїми силами провести відключення своїх теплових мереж від мереж теплопостачальної організації на межі балансової належності та викликати представника Теплопостачальної організації для складання відповідного акту. 
Позивач, дій, передбачених п.10.5 Договору не вчинив.
Згідно Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та комунального господарства України №4 від 22.11.2005р. (із змінами), єдиною підставою для відключення є дозвіл, отриманий від органу, уповноваженого приймати таке рішення – Міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від мереж централізованого опалення, що діє при районній адміністрації. У даному випадку, це міжвідомча комісія Приморської районної адміністрації м.Одеси. 
Доказів отримання такого дозволу позивач до суду не надав. 
Дотримання позивачем у справі положень Договору має істотне значення при вирішенні питання про розірвання договору на постачання теплової енергії, враховуючи те, що послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання надаються КП «Теплопостачання міста Одеси» на багатоквартирний житловий будинок по Фонтанській дорозі, 41 у м.Одеса, і припинення надання таких послуг призведе, зокрема, до неотримання індивідуальними споживачами теплопостачання та гарячої води, що призначена для задоволення санітарно-гігієнічних та господарсько-побутових потреб споживачів. 
Суд також з посиланням на п.4 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та приписи ч.1 ст.14 цього Закону зауважував, що позивачем у справі як до матеріалів справи, так і на адресу відповідача, відомостей щодо прийняття співвласниками багатоквартирного будинку №41 по вул. Фонтанська дорога у м. Одесі рішення про вибір тієї чи іншої моделі договірних відносин з КП «Теплопостачання міста Одеси», до матеріалів справи не надано. 
За таких обставин, на думку суду, станом на даний час відсутні підстави для розірвання з 01.01.2022р. Договору №2099 на постачання теплової енергії від 01.11.2006р. 
Також суд зазначав, що посилання позивача у справі на невідповідність Договору Типовому договору з колективним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019р. та положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги», може бути підставою для визнання такого Договору недійсним, але жодним чином не є підставою для розірвання договору з підстав закінчення строку його дії.
Посилання позивача на те, що станом на даний час додаток №2 до Договору не відповідає дійсності, що на думку позивача, тягне за собою збільшення нарахування за отриману послугу від теплопостачальної організації, може мати наслідком приведення додатку у відповідність до існуючого на даний час стану, за умови наявності належних та допустимих доказів. 
Колегія суддів в цілому погоджується з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням, однак вважає, що мотиви, з яких позивачу слід відмовити у задоволенні позову є іншими, ніж ті, що наведені судом у мотивувальній частині рішення, з огляду на таке. 
Станом на 01.11.2006 регулювання та встановлення відносин у сфері теплопостачання (виробництво, постачання, транспортування теплової енергії) здійснювалося відповідно до таких основних актів законодавства: Цивільного кодексу України (стаття 712 Цивільного кодексу України), Господарського кодексу України (статті 275 - 277), Закону України “Про теплопостачання” від 02.06.2005 № 2633-IV, Закону України “Про природні монополії” від 20.04.2000 № 1682-III.
Так, згідно із приписами частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частин першої - третьої статті 275 Господарського кодексу України (в редакції, що була чинною станом на 01.11.2006) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск  енергії  без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види  енергії. 
У відповідності до частини 7 статті 276 ГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.
Згідно зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Статтею 1 Закону України “Про теплопостачання”, в редакції, що була чинною станом на 01.11.2006, визначено такі терміни, що вживалися у цьому Законі:
теплова енергія – товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.
Незважаючи на те, що після укладення сторонами договору 01.11.2006 у Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України, Закон України “Про теплопостачання” вносилися численні зміни, наведені вище норми законодавства, які визначають основі поняття у сфері теплопостачання, не зазнали змін та регулювали правовідносини сторін у період виконання сторонами вимог спірного договору від 01.11.2006 №2099.
Регулювання та встановлення відносин у сфері надання житлово-комунальних послуг здійснювалося відповідно до таких основних актів законодавства: Цивільного кодексу України (статті 901 – 907), Законів України “Про житлово-комунальні послуги” від 24.06.2004 № 1875-IV, “Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 № 280/97-ВР, “Про місцеві державні адміністрації”, постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 “Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення”.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, що була чинною станом на 01.11.2006р.,   комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та ектропостачанням,    опаленням,    а       також       вивезення       побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу    або комплексу будинків    і    споруд    (далі - балансоутримувач) - власник    або юридична особа,    яка    за    договором   з власником    утримує    на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну    та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки    коштів,    необхідних    для    своєчасного    проведення    капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном    і    несе    відповідальність    за    його    експлуатацію згідно з законом.  
Виконавець -    суб`єкт    господарювання,    предметом    діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги    споживачу    відповідно до умов договору.
Виробник - суб`єкт господарювання,    який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків    і    споруд    (далі    -    власник)    -    фізична    або юридична    особа,    якій    належить право володіння,    користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або    комплексом    будинків і споруд,    зареєстроване у встановленому законом порядку.
Отже, вказаними нормами законодавства, що були чинними на момент укладання спірного договору від 01.11.2006р.,    чітко розмежовано порядок встановлення відносин – окремо у сфері теплопостачання та у сфері надання житлово-комунальних послуг, а саме: договір про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії укладається із власником або балансоутримувачем будинку (це може бути виконавець комунальних послуг, ЖЕК, ОСББ, житлові кооперативи тощо), а не з власниками приміщень таких будинків. При цьому, враховуючи відсутність затвердженого зазначеного типового договору, такий договір укладається його сторонами з урахуванням    норм законодавства, що регулює відносини у сфері теплопостачання, з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної    главою 53 ЦК України. 
В свою чергу договір про надання відповідних житлово-комунальних послуг    укладається між власником або балансоутримувачем    (будинку,    групи будинковою житлового комплексу) та кінцевими споживачами (власниками приміщень таких будинків). При цьому, такий договір укладається відповідно до типового договору, затвердженого    Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». 
Зміст прав і обов`язків сторін за договором від 01.11.2006 №2099 в сукупності та взаємозв`язку із нормами законодавства, що їх регулювали як на момент укладення договору, так і на момент виникнення спірних правовідносин, дають підстави для висновку, що укладений між сторонами договір є договором постачання теплової енергії, а не договором надання житлово-комунальних послуг.
Таким чином, судова колегія вважає, що відповідно до приписів вищезазначених правових актів, укладений між сторонами договір № 2099 від 01.11.2006р.,    є саме договором постачання теплової енергії, а не договором надання житлово-комунальних послуг    з централізованого опалення.
За приписами ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. 
Так, відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими, органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Згідно зі статтями 189, 191 Господарського кодексу України та статтями 10, 11 Закону Укрвїни «Про ціни і ціноутворення» суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання підлягає державному регулюванню. У статті 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - це грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.
Отже, згідно з положеннями зазначених норм права тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін.
Відповідачем застосовувався тариф 1813,94 грн. за Гкал з ПДВ, встановлений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.11.2020р. №2258 «Про внесення змін до постанови Національної комісії,    що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.01.2020р. №91».
Посилання позивача на те, що застосування нових тарифів після 01.05.2019р. є незаконним та застосуванню підлягає останній тариф, що діяв до 01.05.2019р., а саме тариф, затверджений постановою НКРЕКП №1943 від 07.11.2016р. у розмірі 1   223,43 грн.    за 1 Гкал (з ПДВ), колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.
01.05.2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 від 09.11.2017р., із змінами, внесеними згідно із Законом № 2454-VIII від 07.06.2018 (надалі Закон №2189).
Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону    №2189, із змінами внесеними згідно із Законом    № 540-IX від 30.03.2020р.    (надалі Закон №540) визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.
Пунктом    3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 від 09.11.2017р. встановлено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 від 09.11.2017р.,    із змінами внесеними згідно із Законом    № 540-IX від 30.03.2020р. не пізніш як протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.
Враховуючи, що до цього часу співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з позивачем, то укладений між сторонами договір №2099 від 01.11.2006р. є чинний та зберігає свою дію, у тому числі щодо визначення тарифів на теплову енергію.
Згідно з п. 5    Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 від 09.11.2017р.,    із змінами внесеними згідно із Законом    № 540-IX від 30.03.2020р.    у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.
Згідно з листом Міністерства розвитку громад та територій України №7/10.2/17447-20 від 22.10.2020р. до переходу на нові договори про надання комунальних послуг, що укладатимуться за правилами, визначеними Законом України від 09.11.2017 № 2189-УПІ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), та відповідно до типових договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України окремо для різних моделей організації договірних відносин, продовжують діяти старі договори про надання комунальних послуг, що укладалися за вимогами Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами) та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, як для споживачів багатоквартирних будинків, так і для споживачів приватного сектору, на тих самих умовах. Відповідно, в умовах дії «старих» договорів про надання комунальних послуг, до споживачів застосовуються тарифи, зокрема, на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які встановлювалися уповноваженими органами до 01.05.2019 (до введення в дію Закону). Тарифи на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які встановлені уповноваженими органами після введення в дію Закону №2189 від 09.11.2017р. (після 01.05.2019р.) можуть застосуватися до споживачів комунальних послуг    виключно    за умови укладання з ними нових договорів про надання відповідних    комунальних послуг за правилами, визначеними Законом.
Разом з тим, зазначене не стосується тарифів на теплову енергію у разі укладення договорів поставки (купівлі-продажу) теплової енергії.
Отже, виходячи з того, що між сторонами у справі не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії, а укладено саме договір на постачання теплової енергії, до якого в силу вимог ч.2 ст.712 ЦК України застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, посилання позивача на незаконність застосування позивачем нових тарифів є помилковими.
Так, умовами  п. 6.1  спірного договору передбачено, що розрахунки за теплову енергію проводяться в грошовій формі на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації по тарифу 179,12 грн. за 1 Гкал., діючому на момент укладання договору. 
На момент набрання чинності Законом України „Про житлово-комунальні послуги”  тарифи  на комунальні послуги, які надаються КП „Теплопостачання міста Одеси”, який є  суб`єктом  природної монополії, встановлювались  Національною  комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту  -  НКРЕКП), згідно вимог Закону України „Про державне регулювання у сфері комунальних послуг” №   2479-VI від 09.07.2010р. При цьому, чинним законодавством не передбачено будь-яких обмежень або заборони для НКРЕКП встановлювати тарифи  на комунальні послуги після 01.05.2019р.  
З огляду на наведене, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на невідповідність договору №2099 від 01.11.2006 вимогам ст. 12 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, типовому договору з колективним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019р., порушення вимог ст. 3 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” щодо рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів, а також безпідставне збільшення тарифу за 1 Гкал теплової енергії, при тому що мешканці сусіднього будинку сплачують по старій ціні за 1 Гкал 1229 грн., що наносить збитки ЖБК.
Як вже було зазначено вище, пунктом 10.4 договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлене однією із сторін. 
Як вже зазначалось раніше, позивач звернувся до відповідача з листом № 01-07-25 від 20.09.2021, в якому вимагав припинити дію договору № 2099 від 01.11.2006 та направити представника КП «Теплопостачання міста Одеси» для складання відповідного акту згідно п. 10.5 зазначеного договору.
03.11.2021 відповідач надав відповідь на цей лист, в якій відмовився від розірвання договору, зокрема, посилаючись на наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року №169 "Про затвердження змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 №4".
Даним наказом внесені зміни до Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 грудня 2005 р. за № 1478/11758.
Наказ №169 було прийнято відповідно до постанови КМУ від 31.10.2007р. №1268 "Про внесення змін до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" та на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 10.04.2007р. №45445/7/1-06 з метою впорядкування питань, що виникають під час надання дозволів на влаштування індивідуального опалення та запобіганню виникненню надзвичайних ситуацій у житловому фонді.
Водночас, як правильно зазначив скаржник, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №169 від 26.07.2019 затверджено Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, що додається. Визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 «Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 09 грудня 2005 року за № 1478/11758 (із змінами).
Цей Порядок визначає процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків (далі - споживачі) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Дія цього Порядку поширюється на споживачів, виконавців комунальної послуги з постачання теплової енергії, виконавців комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води, операторів зовнішніх інженерних мереж, органи місцевого самоврядування.
Розділом ІI вказаного Порядку визначено порядок відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків від ЦО та/або ГВП.
1. Рішення щодо відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків, від ЦО та/або ГВП приймається органом місцевого самоврядування відповідно до законодавства за письмовою заявою власника (співвласників) такої будівлі, в тому числі житлового будинку, з урахуванням рішення Комісії.
2. Рішення власника (співвласників) будівлі, в тому числі житлового будинку, про відключення від ЦО та/або ГВП приймається відповідно до вимог   Цивільного кодексу України, законів України   «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»   та   «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
3. Власник (співвласники) будівлі, в тому числі житлового будинку, подає (подають) до органу місцевого самоврядування заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП, яка складається в довільній формі, із зазначенням причини відключення, а також інформацію про намір влаштування в будівлі систем індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання). Для багатоквартирного будинку до заяви додатково додається протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку (витяг із протоколу) про ухвалене співвласниками рішення про відключення будинку від ЦО та/або ГВП та зазначаються особи, уповноважені представляти інтереси співвласників у вирішенні питань щодо відключення багатоквартирного будинку.
4. Орган місцевого самоврядування відповідно до законодавства розглядає подані документи за наявності затвердженої ним схеми теплопостачання відповідного населеного пункту.
5. Заява про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП передається на розгляд Комісії.
6. Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП за участю заявника чи його уповноваженого представника.
7. Комісія приймає рішення щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП та надає пропозиції щодо типу системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання), яку можна встановити в будівлі після відключення.
Під час прийняття рішення Комісія враховує технічні можливості наявних мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання населеного пункту чи окремого кварталу (мікрорайону) щодо забезпечення живлення запропонованої власником (співвласниками) будівлі системи, та за потреби надає пропозиції органу місцевого самоврядування щодо збільшення потужностей, а також заміни систем внутрішньоквартальних, магістральних мереж електро-, газо-, водо-, теплопостачання, потрібних для встановлення в будівлі системи індивідуального чи автономного теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) та пропозиції щодо фінансування таких заходів.
Комісія передає рішення до органу місцевого самоврядування протягом п`яти робочих днів із дня його прийняття. Копія рішення Комісії надається заявникові.
8. Орган місцевого самоврядування на найближчому засіданні за участі заявника чи його уповноваженого представника приймає відповідно до законодавства рішення щодо відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від ЦО та/або ГВП з урахуванням рекомендацій Комісії. Копія рішення органу місцевого самоврядування надається заявникові.
9. Для відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, власник (співвласники) забезпечує розроблення проєкту відключення будівлі від ЦО та/або ГВП, який має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил, і проєкту системи індивідуального чи автономного теплопостачання будівлі, який розробляється з урахуванням схеми теплопостачання населеного пункту та має відповідати вимогам чинних державних будівельних норм та правил.
10. Відключення будівлі від ЦО та/або ГВП здійснюється виконавцем відповідної комунальної послуги, або оператором зовнішніх інженерних мереж, якщо він не є виконавцем комунальної послуги, або залученим власником (співвласниками) суб`єктом господарювання, які у випадках, передбачених законодавством, мають ліцензію на провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та значними наслідками, з обов`язковим переліком робіт із монтажу внутрішніх інженерних мереж, систем, приладів і засобів вимірювання, в присутності виконавця відповідної комунальної послуги після отримання рішення органу місцевого самоврядування, що дозволяє відключення такої будівлі.
Відключення будівлі від ЦО та/або ГВП здійснюється лише в міжопалювальний період, але не пізніше ніж 01 вересня.
Витрати, пов`язані з відключенням від ЦО та/або ГВП, здійснюються за рахунок власника (співвласників) та інших коштів, не заборонених Законом.
Узгодження дати і часу виконання робіт із відключення від ЦО та/або ГВП з виконавцями таких робіт та інформування про це співвласників багатоквартирного будинку здійснюється уповноваженою ними особою.
Після виконання робіт із відключення будівлі від ЦО та/або ГВП складається акт про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від зовнішніх інженерних мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання)/постачання гарячої води (додаток 2) - по одному примірнику для власника/представника співвласників та кожного виконавця відповідної комунальної послуги, а також для оператора зовнішніх інженерних мереж або іншого суб`єкта господарювання (у разі їх залучення відповідно до   пункту 10   цього розділу). Такий акт підписується усіма присутніми під час відключення сторонами: власником/представником співвласників та кожним виконавцем відповідної комунальної послуги, а також оператором зовнішніх інженерних мереж або іншим суб`єктом господарювання (у разі їх залучення).
Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника (співвласників) про перегляд умов або розірвання договору про надання відповідної комунальної послуги.
Отже, приймаючи до уваги зазначені вище положення нормативно - правових актів, діючим законодавством України встановлений порядок відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, який передбачає виконання низки проектно-технічних дій та погоджень їх результатів з уповноваженими органами.
Всупереч вказаним нормам чинного законодавства, позивач здійснив самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води без дотримання встановлених порядку та процедури, про що свідчить Акт про відключення будинку № 41 по вул. Фонтанській дорозі від системи опалення, складений комісією 01.04.2022р. внаслідок проведення обстеження в приміщенні споживача. 
Разом з тим, з урахуванням положень п. 10.4 договору від 01.11.2006р. № 2099, укладений між сторонами договір було пролонговано на наступний рік з 01.11.2021 по 31.10.2022, оскільки позивач звернувся із заявою про розірвання договору лише 07.10.2021 року, що вбачається з листа відповідача від 03.11.2021 про припинення  договору зареєстровано КП «Теплопостачання міста Одеси».
Окрім того, умовами оспорюваної угоди не визначений вичерпний перелік підстав, за яких договір може бути розірвано сторонами. Тому, з урахуванням положень діючого законодавства, підприємство зобов`язане розірвати оспорювану угоду на відпуск теплової енергії за письмовою заявою споживача після виконання ним технічних вимог на відключення, чого, в даному випадку, позивачем виконано не було.
Викладені в апеляційній скарзі аргументи скаржника щодо помилковості висновків суду першої інстанції та неповноти судового дослідження не можуть бути підставами для скасування прийнятого рішення у справі, оскільки не призвели до неправильного вирішення спору по суті заявлених вимог, у зв`язку з чим не є підставами для його скасування, а обумовлюють лише відмову у позові з підстав, викладених у даній постанові.    
За змістом статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні, відповідно відсутні підстави для скасування рішення місцевого суду.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку    ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

             Керуючись статтями 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу “Центральний-27” залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Одеської області від 04 квітня 2022 року у справі              № 916/3456/21 залишити без змін. 
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 19.09.2022.

Головуючий суддя                                                    А.І.   Ярош

Судді                                                                            Н.М. Принцевська

                                                                                                 Я.Ф. Савицький