УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/5851/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я. 
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б, Шевчук А.М. 
з участю секретаря
судового засідання         Франчука В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5851/16-ц за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2   про  усунення  перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2017 року, яке ухвалено суддею Волковою Н.Я.
встановив:
У грудні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову зазначала, що вказану квартиру вона придбала у ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року. Під час придбання квартири у них була домовленість, що відповідач протягом місяця зніметься із реєстрації по даній квартирі, проте станом на день подачі позову вона залишається зареєстрованою та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку із даними обставинами, позивач не може отримати субсидію та в повній мірі реалізувати своє право як власник квартири. Позивач вказує, що відповідач у добровільному порядку знятися із реєстрації та звільнити квартиру не бажає, у зв`язку зчим вона вимушена звернутися за захистом свої прав до суду.
Заочним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 12 липня 2017 року залишено без задоволення.
Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, відповідач - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивачем не було надано належних доказів того, що відповідач не проживає у квартирі з власної волі. Позивач разом із ОСОБА_3 відібрали у неї її власну квартиру, змінили вхідні двері, викинули всі її речі. Крім того зазначила, що позовної заяви не отримувала, про розгляд справи не знала, у судове засідання виклик не отримувала.
Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Судова повістка, яка була направлена відповідачу ОСОБА_2 на зазначену в апеляційній скарзі адресу: АДРЕСА_3 , повернулась до суду з відміткою Укрпошти - «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням ст. 131 ЦПК України вважається такою, що доставлена адресату. 
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом встановлено, 17 серпня 2016 року між ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В. та зареєстрований у реєстрі за №1406 (а.с.6-8).
Власником однокімнатної квартири загальною площею 28,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційно довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9).
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 07 грудня 2016 року №1756, яка видана Комунальним підприємством «ЖРЕП №1», у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 приживає та зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.10).
Як вбачається із відповіді Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 01 квітня 2021 року №02-14/768, ОСОБА_2 була знята з реєстрації по АДРЕСА_2 , 13 листопада 2019 року на підставі рішення суду від 12 липня 2017 року за заявою ОСОБА_1 (а.с.47).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Приписами частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
17 серпня 2016 року між ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого позивач - ОСОБА_1 на законних підставах набула право приватної власності на вказану квартиру.
Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членом сім`ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.
Вищенаведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18).
Отже, колегія суддів зазначає, що у справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату ним права користуватися житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач заволоділа спірною квартирою незаконно, обманним шляхом, тому квартира належить відповідачу і вона має право користуватися нею є безпідставним, оскільки позивач набула право власності на підставі договору купівлі продажу від 17 серпня 2016 року, який в установленому законом порядку не скасований та не визнаний недійсним. 
Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, і законодавець не пов`язує настання таких наслідків із неправильним вирішенням справи.
Так, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання відповідно до вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України, тому суд першої інстанції порушив права відповідача та не створив рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду і до реалізації та захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя.
Оскільки наслідки порушення вказаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення, незважаючи на те, що спір з правової точки зору судом першої інстанції вирішено правильно, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргуОСОБА_2  задовольнити частково. 
Заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про  усунення  перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Головуючий Судді