ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4589/22 Справа № 187/1493/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, – 

ВСТАНОВИЛА:

       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 24 травня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №DZE0G100770038, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 12 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, згідно п.3.11. даного договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору, період користування кредитом встановлений строком до 23 травня 2027 року.
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки №DZE0G100770038 від 25 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Е. за реєстровим №707, відповідно до якого відповідачу в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 
       10 червня 2021 року позивач поштою отримав від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М. постанову про арешт майна боржника від 07 червня 2021 року за №ВП 65693462, відповідно до змісту якої, в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №600 від 06 березня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., звернуто стягнення на нерухоме майно – житловий будинок по АДРЕСА_1 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк», шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», МФО – 305299, у розмірі: заборгованість за кредитом – 13 848,51 доларів США, заборгованість за відсотками – 12 326,59 доларів США, комісія – 1778,70 доларів США, пеня – 24 443,50 доларів США, що всього становить 52 397,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 листопада 2018 року становить 1 461 446,68 грн. Витрати пов`язані із вчинення виконавчого напису – 3 500,00 грн. Всього з урахуванням витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, становить 1 464 496,68 грн.
        ОСОБА_1 вважає вказану заборгованість спірною, у зв`язку з чим просив суд визнати виконавчий напис №600 від 06 березня 2019 року, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.
       Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 06 березня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №600, про звернення стягнення на нерухоме майно – житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом установлено, що 06 березня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за №600, вчинено виконавчий напис за яким звернуто стягнення на нерухоме майно – житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сім), та належить ОСОБА_1 (а.с.100).
       Зазначене нерухоме майно, на підставі договору іпотеки №DZE0G100770038, посвідченого 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. за реєстровим №707, передане в іпотеку АТ КБ «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів, у розмірі: заборгованість за кредитом – 13 848,51 доларів США; заборгованість за відсотками – 12 326,59 доларів США; комісія – 1 778,70 доларів США; пеня – 24 443,50 доларів США, що всього становить 52 397, 30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 листопада 2018 року становить 1 461 446, 68 грн, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження №65693462 від 04 червня 2021 року, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. (а.с.11).
       Документів, що підтверджують наявність заборгованості, зокрема, кредитний договір №DZE0G100770038 та договір іпотеки №DZE0G100770038, посвідчений 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. за №707, до суду сторонами надано не було.
       Відповідно до постанови про арешт майна боржника від 07 червня 2021 року у ВП №65693462, виконавцем відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим рішення підлягає виконанню в примусовому порядку зі стягненням з боржника основної винагороди приватному виконавцю у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню за рішенням, а також витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Відповідно до виконавчого документа приватним виконавцем встановлено, що стягнення звертається на нерухоме майно, а саме: будинок (реєстраційний номер майна 18860541), адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 . Загальна площа – 49,7 кв.м, житлова площа – 30,1 кв.м, на яке необхідно накласти арешт з метою забезпечення виконання рішення у відповідності до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 20-21).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. при вчиненні виконавчого напису не пересвідчилася про відсутність на час пред`явлення вимоги спору, чим порушила п.п.2.3 п.2 та п.3 глави 16 розділу II Порядку, а також ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
       Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.
       Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі – Перелік).
       Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
       Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
       Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною – стягувачем.
       Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
       Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.
       Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
       Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).
       Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц наголосила на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17).
       Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.
       У своїй скарзі апелянт посилається на те, що виконавчий напис №600 від 06 березня 2019 року вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. відповідно до норм діючого законодавства, так як АТ КБ «ПриватБанк» надало всі необхідні документи відповідно до Переліку, а саме кредитний договір та засвідчений банком розрахунок про заборгованість, у котрому в повній мірі відображені всі операції позивача щодо погашення заборгованості, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
       Так, згідно копії рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2017 року у цивільній справі №187/1445/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, доданої позивачем до своєї позовної заяви, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DZE0G100770038 від 24 травня 2007 року у розмірі 10 485 доларів США 30 центів (в еквіваленті за курсом НБУ – 21,73 грн становить 227 845 грн 57 коп).
       Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року у цивільній справі №187/1445/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» та скасовано рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2017 року. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнено частково, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DZE0G100770038 від 24 травня 2007 року в загальному розмірі 19 552 долари США 96 центів, що еквівалентно 424 885 грн 82 коп, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 848 доларів США 51 цента, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 4 949 доларів США 85 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 754 долари США 60 центів та пені в розмірі 102 109 грн 27 коп.
       Водночас, згідно копії оскаржуваного виконавчого напису від 06 березня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис за яким звернуто стягнення на нерухоме майно – житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сім), та належить ОСОБА_1 (а.с.100).
       Зазначене нерухоме майно, на підставі договору іпотеки №DZE0G100770038, посвідченого 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. за реєстровим №707, передане в іпотеку АТ КБ «Приватбанк». 
       За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів, у розмірі: заборгованість за кредитом – 13 848,51 доларів США; заборгованість за відсотками – 12 326,59 доларів США; комісія – 1 778,70 доларів США; пеня – 24 443,50 доларів США, що всього становить 52 397, 30 доларів США, що за курсом НБУ на 12 листопада 2018 року становить 1 461 446 грн 68 коп.
       Строк, за який провадиться стягнення, - одинадцять років п`ять місяців дев`ятнадцять днів, а саме з 24 травня 2007 року по 12 листопада 2018 року.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що фактично заборгованість ОСОБА_1 перед банком є спірною, тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо задоволення позовних вимог про визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — залишити без задоволення.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                М.Ю. Петешенкова