Справа № 136/2055/19
Провадження № 22-ц/801/1658/2022
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т. в залі суду в м. Липовець Вінницької області, 
у цивільній справі № 136/2055/19 за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та зобов`язання її повернути,
встановив:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з вказаним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила:
- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 5,2329 га, кадастровий номер: 0522282000:04:000:0465, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зобов`язати відповідача повернути позивачу зазначену земельну ділянку. 
Позов обґрунтовує тим, що вона успадкувала від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,2329 га, кадастровий номер: 0522282000:04:000:0465, що розташована на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Після смерті ОСОБА_2 позивачу стало відомо про те, що від імені спадкодавця з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (правонаступником якого є відповідач), укладено договір оренди землі строком на 10 років, також було вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Однак, позивач стверджує, що спірний договір ОСОБА_2 не підписував та його умови не відповідали вільному волевиявленню, а тому вважає спірний договір недійсним і, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ставить вимогу про повернення земельної ділянки зі скасуванням записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку. 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2022 року позов задоволено.
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 5,2329 га, кадастровий номер: 0522282000:04:000:0465, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути  ОСОБА_1  зазначену земельну ділянку.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, вимога позивача про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 5,2329 га, кадастровий номер: 0522282000:04:000:0465, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, та зобов`язання відповідача повернути позивачу зазначену земельну ділянку, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.
Не погодившись із цим рішенням, ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позову в повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що висновок судово-технічної та почеркознавчої експертизи являється недопустимим доказом у справі, суд не застосував у вирішенні цього спору строки позовної давності. Вказує, що суд необґрунтовано відмовив відповідачу у проведенні додаткової експертизи, чим порушив право на доказування та принцип змагальності сторін. Під час проведення почеркознавчих досліджень експертами використана недостатня кількість порівняльних зразків. У наведеній скаржником постанові від 21 січня 2021 року Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 824/62/20 зроблений висновок про правильний підхід апеляційного суду до вирішення подібного питання, оскільки у розпорядження експерта не були надані вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки досліджуваного підпису, через що експерт не могла встановити або виключити належність підписів певній особі. У висновку судових експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11.05.2021 року № 7582/7583/20-21 зроблене посилання на вільні зразки з статуту ФГ «БАЗИС-АГРО», Протоколу № 1 Загальних зборів засновників ФГ «БАЗИС-АГРО» та заповіту від 25.02.2011, що є неприпустимим, на експертизу мали б надаватися невитребувані від Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області примірник довіреності від 25.02.2011, зареєстрованої за № 10, та у ФОП ОСОБА_3 примірник технічної документації із землеустрою № 74 від 01.08.2017.
Отже скаржник вважає, що висновок експертизи у справі одержаний з порушенням встановленого законом порядку, викликає сумніви з приводу його достовірності, тому він має бути виключеним з числа доказів.
Крім того, звертає увагу на те, що уклавши з товариством договір оренди, позивач погодився з усіма умовами договору оренди та на протязі 2016-2022 років добровільно належним чином приймала виконання умов договору оренди від відповідача.
Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Путіліним Є. В. впродовж встановленого апеляційним судом строку подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає скаргу безпідставною та необґрунтованою. 
Звертає увагу на те, що при виконанні експертизи у справі експертами використовувалися вільні, умовно-вільні зразки досліджуваного підпису на п`яти аркушах. Висновок експертизи має чіткий характер, фахівцями надані вичерпні відповіді на поставлені судом питання. Експертизу проведено у державній спеціалізованій установі, досліджувався оригінал договору з наданням вільних, умовно-вільних зразків досліджуваного підпису і цих зразків було достатньо експерту для надання категоричного висновку про що було повідомлено експертом при наданні пояснень відповідно до наданого висновку. Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20, то у вказаній справі дослідження проводилося не державною установою по копії об`єкта почеркознавчого дослідження. Судом першої інстанції ураховані більш нові правові позиції суду касаційної інстанції, ніж ті, на які посилається скаржник, висновки суду відповідають нормам матеріального права.
15.09.2022 представник позивача - адвокат Путілін Є. В. подав заяву про проведення судового засідання без його участі, відзив на апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі в задоволенні скарги просить відмовити.
У судове засідання апеляційного суду представник відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» не з`явився з невідомих причин, будь-яких заяв від нього суду не надходило. 
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися. 
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до наступних висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам не в повній мірі.
Так, судом встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №501891 від 30.09.2005 ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 5,2329 га, розташована на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Від імені ОСОБА_2 з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (правонаступником якого є відповідач), терміном на 10 років, було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 27.09.2016, також було вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.10.2019 позивачу належить вищевказана земельна ділянка, про що свідчить, в тому числі, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Після смерті ОСОБА_2 позивачу стало відомо про існування спірного договору оренди землі з його реєстрацією, однак, позивач стверджує, що такий договір ОСОБА_2 не підписував та його умови не відповідали вільному волевиявленню. 
Судом також встановлено, що 22.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесений запис про зміну найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», інші реквізити залишились незмінні.
Стороною позивача заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, яке було задоволено судом та призначено її для виконання Вінницьким відділенням КНДІСЕ, і на вирішення поставлено питання: «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 в оспорюваному договорі оренди землі від 27.09.2016, площею 5,2329 га, кадастровий номер 0522282000:04:000:0465, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в акті визначення та погодження меж земельної ділянки від 27.09.2016, в акті прийому передачі земельної ділянки від 09.02.2017 ОСОБА_2 чи іншою особою? Від Вінницького відділення КНДІСЕ надійшов висновок за результатами проведення експертизи №7582/7583/20-21 від 11.05.2021. У згаданому висновку експерт, серед іншого, зазначила, що підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі від 27.09.2016, в акті визначення меж та погодження меж земельної ділянки від 27.09.2016, в акті прийому передачі земельної ділянки від 09.02.2017 виконані рукописним способом без попередньої технічної підтримки і технічних засобів. Крім того, такі підписи у вказаних документах виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Суд першої інстанції зауважив про неприйнятність доводів представника відповідача з приводу того, що з моменту укладення спірних договорів оренди товариством належним чином виконуються власні зобов`язання орендаря, а ОСОБА_2 протягом усього часу отримував орендну плату, що є свідченням прийняття ним від відповідача виконання умов оспорюваного договору. Однак, прийняття таких умов не може свідчить про укладення правочину щодо оренди земельної ділянки, його дійсність та відповідність вимогам статті 203 ЦК України.
Суд також визнав необґрунтованими доводи представника відповідача, де у своєму відзиві на позов він стверджує, що підпис ОСОБА_2 в оспорюваному договорі тотожний підпису, що в акті приймання-передачі об`єкта оренди, а тому на дату підписання договорів оренди, волевиявлення ОСОБА_2 відповідало його внутрішній волі.
Однак, згідно з висновком Вінницького відділення КНДІСЕ №7582/7583/20-21 від 11.05.2021 зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі від 27.09.2016, в акті визначення меж та погодження меж земельної ділянки від 27.09.2016, в акті прийому передачі земельної ділянки від 09.02.2017 виконані рукописним способом без попередньої технічної підтримки і технічних засобів. Крім того такі підписи у вказаних документах виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.
У судовому засіданні в режимі відеоконференції з експертом, сторони допитували експерта, яка складала висновок № 7582/7583/20-21 від 11.05.2021. Відмовляючи у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи, місцевий суд виходив із того, що у справі вже було призначено експертизу, експерт чітко надала відповіді на поставленні запитання, які є чіткими та повними та категоричними. Разом з тим експертом у повній мірі було досліджено порівняльний матеріал, а проведення іншої експертизи призвело б до необґрунтованого затягування розгляду справи. Висновок експерта №7582/7583/20-21 від 11.05.2021, який не викликає двозначних тлумачень та є категоричним, не може слугувати підставою обмеження права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію №33887379 від 16.02.2017) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 5,2329 га, кадастровий номер: 0522282000:04:000:0465, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, та зобов`язання відповідача повернути позивачу зазначену земельну ділянку, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між позивачем та ТОВ «ТАС Агро Захід» спору щодо права оренди належної їй як спадкоємцю земельної ділянки, оскільки, за твердженням позивача, оскаржуваний договір оренди землі спадкодавець ОСОБА_2 не підписував, а отже було відсутнє його волевиявлення на укладання такого правочину, державна реєстрація такого правочину порушує її права на користування та розпорядження власністю. 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.
Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши висновок судової почеркознавчої експертизи, дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір є неукладеними, оскільки у ОСОБА_2 відсутнє волевиявлення на укладення договору оренди земельної ділянки.
Заперечити викладені висновки суду першої інстанції неможливо, вони є правильними, відповідають вимогам закону та принципу справедливості.
Разом з тим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. До такого висновку апеляційний суд дійшов ураховуючи наступне. 
Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини четвертої статті 9 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі №754/8547/19, від 16 лютого 2022 року у справі №143/1432/18.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, надавши належну оцінку заявленим позивачем позовним вимогам щодо скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення №33887379 від 16.02.2017 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 5,2329 га, кадастровий номер 0522282000:04:000:0465, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та повернення земельної ділянки, правильно встановивши фактичні обставини справи в цій частині, правильно виходив із того, що права позивача щодо вказаної земельної ділянки підлягають захисту.
Разом з тим, погоджуючись із зробленим судом першої інстанції висновком про те, що договір оренди землі, оспорюваний позивачем, ОСОБА_2 з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» не укладали, відсутнє його волевиявлення на досягнення такого правового результату, відповідно, певне речове право на спірну земельну ділянку у відповідача не виникло, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині скасування запису державної реєстрації речового права потрібно розуміти як скасування рішення про проведену державну реєстрацію речового права, а саме договору оренди земельної ділянки, належної позивачу.
Враховуючи положення чинної редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та необхідність забезпечення виконуваності судового рішення (скасування державної реєстрації права), колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення необхідно змінити в частині вирішення позовних вимог про скасування запису державної реєстрації речового права.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що висновок судової почеркознавчої експертизи є недопустимим доказом по справі, оскільки такий висновок є необґрунтованим, неповним та таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів, а також щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у задоволені клопотання представника ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про проведення додаткової експертизи, є безпідставними.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Частиною першою статті 150 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 №1950/5, додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи. Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення.
Як роз`яснено у п. п. 10-11 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Проведення додаткової експертизи може бути доручено тому самому або іншому експертові. У випадках, коли виникає необхідність провести дослідження нових об`єктів або щодо інших обставин справи, суд призначає нову експертизу, яка не є додатковою.
Таким чином, згідно аналізу наведених норм, додаткова судова експертиза призначається у випадку неповноти або неясності висновку експерта, а повторна - лише у разі обґрунтованих сумнівів у правильності висновку експерта та порушень у її проведенні.
Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20, то у вказаній справі дослідження проводилося не державною установою по копії об`єкта почеркознавчого дослідження. Тому Верховний Суд пославшись на пункт 3.5 Інструкції, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитися за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз цілком обґрунтовано не врахував даний висновок експерта. 
Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що в судове засідання був викликаний експерт, який надав пояснення, щодо вчиненого ним висновку.
З урахуванням наведеного, оскільки з матеріалів справи не встановлено, а скаржником не доведено наявність підстав для призначення у цій справі додаткової експертизи, зокрема наявність неповноти або неясності висновку експерта, судом правомірно відмовлено у задоволені клопотання представника ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про проведення додаткової експертизи та прийнято до уваги наявний у справі висновок експерта.
Оцінивши доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності апеляційний суд вважає їх безпідставними з наступних підстав.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.
Факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц.
Верховний Суд при ухваленні судових рішень у справах №145/374/17 від 06 березня 2019 року, №145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, №136/276/18 від 17 жовтня 2019 року, які є аналогічними за установленими фактичними обставинами та підставами позову з цією справою по суті заявлених вимог, дійшов висновку про те, що оскільки підставами позову є не підписання позивачем спірних додаткової угоди та договору оренди, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення справи, зокрема, у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.
Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення справи, тому, з огляду на положення частини другої статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» підлягає задоволенню частково.
Оскільки зміна рішення суду першої інстанції має місце не за ініціативи відповідача, перерозподілу судових витрат у цій справі не потребується.
Керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 389 -391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» задовольнити частково.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у наступній редакції.
Скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 27.09.2016, укладеного ОСОБА_2 з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» про право ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» на оренду земельної ділянки з кадастровим номером 0522282000:04:000:0465, площею 5,2329 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, здійснену Вінницькою філією Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» 16.02.2017 за № 33887379 та припинити речове право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0522282000:04:000:0465, площею 5,2329 га за Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро». Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 .
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                           І. В. Міхасішин

                                                         І. М. Стадник