Справа № 299/3358/20

П О С Т А Н О В А
іменем України

        14 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., 
за участю секретарки судового засідання Ігнатко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2021 року, ухвалене суддею Трагнюком В. Р., 

у с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 01.08.2008.
Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що стверджується її підписом у заяві. Водночас цією заявою підтверджується той факт, що відповідачка була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй у письмовій формі, про що також свідчить копія Паспорту споживчого кредиту.
При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та у межах установленого кредитного ліміту в сумі 8 300 гривень. Однак відповідачка узятих на себе зобов`язань належним чином не виконує, у зв’язку з чим станом на 31.08.2020 у неї виникла заборгованість у розмірі 23 843,16 грн, з яких: 16 402,15 грн за простроченим тілом кредиту і 7 441,01 грн за простроченими відсотками.
Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідачка ОСОБА_1 зазначену заборгованість сплатити відмовляється, а тому банк просив суд стягнути з неї на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.08.2008 у розмірі 23 843,16 грн, а також 2 102,00 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2021 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.08.2008 у розмірі 23 843,16 грн та 2 102, 00 грн судового збору.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.03.2021 зазначене заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2021 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Скарга загалом мотивована тими же доводами, що наведені в позовній заяві, а також тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано надані банком належні і допустимі докази щодо наявної у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками. 
Зазначав апелянт, що 01.08.2008 між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг і відповідачці було відкрито картковий рахунок і видано кредитну картку НОМЕР_1 , на яку установлено кредитний ліміт у розмірі 00,00 грн, який згодом було збільшено до 8 300 гривень. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Відповідачка неодноразово зверталася до банку з метою перевипуску карти, на що отримала 6 карток, остання з яких строком дії до 07/2022. Однак ОСОБА_1 несвоєчасно і неповністю сплачувала щомісячний платіж унаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитом.
Звертав увагу апелянт і на те, що за умовами заяви «Кредит + кредитка» укладалися 2 кредитні договори : - на отримання строкового кредиту на споживчі цілі; - на отримання кредитної картки з кредитним лімітом (саме цього договору стосується позов).
У заяві підписаній відповідачкою також зазначено : - вид кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; - базова процентна ставка 3% на місяць (36%річних) на залишок заборгованості, а тому відповідачка була належним чином повідомлена про умови кредитування. 
Зауважував апелянт і на те, що суд помилково дійшов висновку щодо пропуску банком строку позовної давності, оскільки часткове погашення відповідачкою заборгованості за кредитним договором свідчить про визнання нею заборгованості та переривання строку позовної давності. Так, позивачка неодноразово вносила грошові кошти на погашення заборгованості, зокрема 18.02.2019, 19.03.2019, 17.04.2019, 17.05.2019, 18.06.2019, 17.07.2019 – поповнення карти готівкою у відділенні Виноградівського відділення Закарпатського РУ, а тому строк позовної давності банком не пропущено. 
З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Пилип Є.М. не скористалася.
У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гринихи Т.Ю., відповідачки ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стягненню з відповідачки підлягає лише заборгованість за тілом кредиту, але у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності у задоволенні позову слід відмовити.
Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може, оскільки такого суд дійшов із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Судом установлено, що 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої банк надав відповідачці строковий кредит у сумі 2 516,56 грн на строк 12 місяців з 01.08.2008 по 01.08.2009 включно на наступні цілі : придбання товару, а також у розмірі 96, 56 грн на сплату страхового платежу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
Також у цій заяві зазначено і про отримання відповідачкою кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» 4149437318363072  з установленим кредитним лімітом у сумі 00,00 грн та базовою процентною ставкою за кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості /саме цієї кредитної картки, за твердженням апелянта(позивача), стосується позов/ (а.с.43).
Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, відповідачці ОСОБА_1 було надано сім кредитних карток: 1) 01.08.2008 зі строком дії до вересня 2009; 2) 04.02.2010 зі строком дії до червня 2012 (хоча анкета-заява підписана нею  01.08.2008, а строк дії попередньої картки сплив у вересні 2009 року) 3) 10.03.2010 зі строком дії до 06/13; 4) 07.12.2010 зі строком дії до 09/14; 5) 24.02.2016 зі строком дії до 06/18; 6) 08.02.2016 зі строком дії до 08/19; 7) 03.08.2018 зі строком дії 07/2022 (а.с.42).
Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що їй було 01.08.2008 установлено кредитний ліміт у розмірі 00,00 грн, який 09.11.2008 було збільшено до 500 грн, 17.06.2009 потім зменшено до 250 грн, з 29.10.2009 цей кредитний ліміт неодноразово збільшувався та 19.03.2011 був установлений у максимальному розмірі 8 300 грн, з 28.11.2011 такий було зменшено та 19.12.2019 установлено у розмірі 00,00 грн (а.с.41). 
У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову: 1) не підписані відповідачкою Умови і правила надання банківських послуг (а.с.44-60); 2) розрахунок заборгованості станом на 31.08.2020 за кредитною карткою «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.5-33); 3) виписку за договором б/н станом на 03.09.2020 (а.с.34-40).
Підписана відповідачкою анкета-заява від 01.08.2008, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містить таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, а також право банку в односторонньому порядку збільшувати з 36% річних відсоткову ставку за користування кредитом до 42% та до 84,0% починаючи з 01.07.2019, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача.
Зважаючи на наведене, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор-банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та умови і правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Отож, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови і правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, а також право банку в односторонньому порядку збільшувати відсоткову ставку за користування кредитом, надані банком витяг із тарифів та умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 01.08.2008, то станом на 31.08.2020 у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 23 843,16 грн, з яких: 16 402,15 грн за простроченим тілом кредиту і 7 441,01 грн за простроченими відсотками.
Однак як слідує з розрахунку заборгованості відповідачки ОСОБА_1 станом на 30.06.2019 (а.с.31 на звороті), то нею було погашено заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 26 744,06 грн, за простроченим тілом кредиту – 955,74 грн, та 300 грн пені; - станом на 31.08.2020 відповідачкою було погашено заборгованості за поточним тілом кредиту 780,00 грн, а загалом нею було сплачено 28 779,80  грн та при цьому в неї залишилася ще не погашеною перед банком заборгованість простроченого тіла кредиту - 16 402,15 грн  та прострочених відсотків - 7 441,01 грн, що свідчить про нарахування їй позивачем тіла кредиту поза межами установленого 19.03.2011 максимального кредитного ліміту (тіло кредиту) у розмірі 8 300,00 гривень, який відповідачка у межах спірних сум, які є предметом апеляційного перегляду, фактично погасила. 
Твердження суду першої інстанції про отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 20 162 грн (кредитний ліміт 8 300 грн) є безпідставними, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. А тому висновки суду щодо наявності у відповідачки кредитної заборгованості є помилковими.
Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування судом строку позовної давності, оскільки права банку не є порушеними, так як відповідачка повністю погасила отриманий кредит у розмірі 8 300 грн та нараховані на нього відсотки (36% річних), а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, як помилково вважав місцевий суд.
Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 простроченого тіла кредиту в розмірі 16 402,15 грн та прострочених відсотків – 7 441,01 грн є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.376 ЦПК України, слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Резолютивну частину рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 листопада 2022 року.

Суддя-доповідачка 

Судді