Номер провадження: 22-ц/813/5096/22 
Справа № 502/734/21
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2022 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 торговельного порту про визнання незаконними наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 17.05.2021 року з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть- Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Профорганізація Усть-Дунайського Морського торговельного порту» про визнання незаконними наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 31.05.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 28.08.2021 року залучено Фонд державного майна України та Міністерство інфраструктури України у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача до участі у справі № 502/734/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 торговельного порту про визнання незаконними наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
23.09.2021 року від представника Фонду державного майна України надійшло клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що за правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП. Таким чином, даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і повинен розглядатися господарським судом за правилами ГПК України.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року провадження у справі № 502/734/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профорганізація Усть-Дунайського Морського торговельного порту, Фонд державного майна України, Міністерство інфраструктури України про визнання незаконними наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - закрито.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати незаконним наказу № 2Л від 28.04.2021 року щодо припинення повноважень виконуючого обов`язки заступника директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»; визнати незаконним наказ № 155-к від 28.04.2021 року про припинення трудового договору заступника директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а при розгляді спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 15.11.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Апелянт зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що він був призначений лише виконуючим обов`язки заступника директора, тобто відповідна посада не пов`язується з повноваженнями керівника юридичної особи, оскільки він є лише заступником.
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на що, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвал  Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року було залишено без руху, повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, суддею буде прийняте процесуальне рішення передбачене ст. 357 ЦПК України.
24.12.2021 року на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року апелянтом подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року. В обґрунтування поданого клопотання апелянт зазначив, що в судовому засіданні 25.10.2021 року ні апелянт ні його представник не були присутні, копію оскаржуваної ухвали суду представником апелянта було отримано тільки 28.10.2021 року. З урахуванням вищевикладених обставин, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.12.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 торговельного порту про визнання незаконними наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.09.2022 року справу було призначено до розгляду.
07 лютого 2022 року від ДП «МТП Усть-Дунайськ» - адвокатом Колесніченко Б.В. було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, відповідач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

16 лютого 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення Фонду Державного Майна України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до яких вбачається. що третя особа погоджується з ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі. Вважає її законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати незаконним наказ № 2Л від 28.04.2021 року щодо припинення повноважень виконуючого обов`язки заступника директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»; визнати незаконним наказ № 155-к від 28.04.2021 року про припинення трудового договору заступника директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; поновити на посаді виконуючого обов`язки заступника директора ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ»; стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду та судові витрати по справі.
Як встановлено судом позивач обіймав посаду в.о. заступника директора ДП «МТП Усть-Дунайськ».
Матеріали справи містять також посадову інструкцію заступника директора ДП «МТП Усть-Дунайськ», з якої вбачається. що відповідно до пункту 1.2 посада «заступник директора» відноситься до категорії «керівники». 
За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
За п. 4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.
Частиною 3 ст. 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Так, згідно статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року N 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року N 1255-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів") зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 р. № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року (далі - Закон № 1255), доповнив пунктом 5 статтю 41 КЗпП України, а саме: крім підстав, передбачених статтею 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у разі припинення повноважень посадових осіб.
Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.
Зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 205/4196/18 що викладені у пунктах 16.1, 16.2, 53, 54, встановлено, що за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, перездачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КУпПУ.
До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 10 жовтня 2013 року набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юрисдикція господарського суду поширювалася на вищевказані спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року - за участю будь-яких юридичних осіб.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 760/9300/17-ц зазначає, що: «Отже, враховуючи наведені приписи законодавства України та зміст правовідносин учасників справи, колегія суддів вважає, що хоча рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є відносини корпоративні».
З висновку викладеного у постанові постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 вбачається, що: «До юрисдикції господарського суду за п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за ч. 3 ст. 99 ЦК України, п. 5 ст. 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень)».
Отже, спори відповідної категорії повинні розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд — і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:                                                                          О.В. Князюк

Судді:                                                                                А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе