Ухвала
 
20 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 568/854/22
провадження № 61-8978ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей Радивилівської міської ради, про визначення проживання малолітніх дітей з батьком,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом.
 
Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2022 року про відкриття провадження у справі суд також, зокрема, зобов`язав третю особу - Службу у справах дітей Радивилівської міської ради надати письмовий висновок щодо доцільності визначення проживання дітей      ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .
 
Не погодившись із вказаною ухвалою в частинівитребування від Служби у справах дітей Радивилівської міської ради письмового висновку щодо доцільності визначення проживання дітей з батьком, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 02 вересня 2022 року відмовив у прийнятті та повернув заявнику апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2022 року в частині витребування від Служби у справах дітей Радивилівської міської ради письмового висновку щодо доцільності визначення проживання дітей з батьком.
 
13 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 вересня             2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції, на яку подано апеляційну скаргу, є ухвалою про забезпечення доказів, а не ухвалою про витребування доказів, як зазначено апеляційним судом, та може бути оскаржена в апеляційному порядку.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга подана на ухвалу суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Частина перша статті 353 ЦПК України встановлює перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду. 
У цьому переліку на час звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою відсутні ухвали про відкриття провадження у справі та про витребування доказів.
Отже, повертаючи апеляційну скаргу на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що  ОСОБА_1 подана апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, відсутні, тому право заявника на доступ до правосуддя судом апеляційної інстанції порушено не було.
При цьому слід приймати до уваги, що повернення апеляційної скарги, яка подана на ухвалу суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не позбавляє заявника права на апеляційне оскарження та не порушує її права на судовий захист, оскільки така особа не позбавлена можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на судове рішення по суті справи у разі його незгоди з таким рішенням.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) зроблено висновок про те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання у касаційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції, на яку нею подано апеляційну скаргу, є ухвалою про забезпечення доказів, є помилковим, оскільки протирічить приписам параграфу 8 Глави 5 ЦПК України, який регулює питання щодо забезпечення доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
 
У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 463/6259/15-ц (провадження № 61-2146св18), від 03 червня 2021 року у справі № 2-1210/11 (провадження №61-1537св21), від 08 червня 2021 року у справі № 2-1207/2011 (провадження № 61-1546св21) вказано, що ухвалами, якими закінчено розгляд справи, є: ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду; про відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду; про скасування рішення третейського суду; про видачу виконавчого листа та відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду; ухвали суду апеляційної чи касаційної інстанції про скасування судового рішення із закриттям провадження у справі або залишення заяви без розгляду. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у прийнятті до розгляду і повернення апеляційної скарги не є процесуальним рішенням, яким закінчено розгляд справи. Не відноситься до такої категорії ухвал і ухвала про витребування доказів.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, оскаржуване судове рішення - законним, а правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від                     02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Радивилівської міської ради, про визначення проживання малолітніх дітей з батьком.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          Є. В. Коротенко 
 
А. Ю. Зайцев
                                                                                                                      
М. Ю. Тітов