Номер провадження: 22-ц/813/520/22 
Справа № 505/1797/19
Головуючий у першій інстанції Івінський О.О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 липня 2021 року по цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яворського Г.В. та головного державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Остапчук С.І. про визнання рішення, бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів (а.с.1-3).
28 січня 2020 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів задоволено.
Зменшено розмір стягуваних з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , уродженця м.Котовськ Одеської області, мешканця АДРЕСА_1 , аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.11.2018 року, справа №505/1939/18 на 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп (а.с.35-36).
07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області із скаргою про визнання рішення, бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії (а.с.39-44).
27 липня 2021 року ухвалою Котовського міськрайонного суду у задоволенні скарги  ОСОБА_1 на дії начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яворського Г.В. та головного державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Остапчук С.І. про визнання рішення, бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії (заінтересована особа: ОСОБА_2 ) відмовлено (а.с.92-94).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить суд скасувати ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 липня 2021 року, визнати дії, прийняте рішення, сформоване 07.04.2020 року постановою про скасування процесуального документу – постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2020 року неправомірним; визнати бездіяльність державного виконавця Остапчук Світлани Ігорівни неправомірною; зобов`язати уповноважених осіб відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.01.2020 року (а.с.101-108).
07 грудня 2020 року Одеським апеляційним судом отримано відзив від Подільського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області на апеляційну скаргу. У поданому відзиві зазначено, що оскаржувана ухвала є такою, що була постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (а.с.126).
Судове засідання призначено на 01 грудня 2022 року об 14 год 10 хв.
07 листопада 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції через Котовський міськрайонний суд Одеської області.
10 листопада 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про проведення судового засідання, призначеного на 01 грудня 2022 року об 14 год 10 хв, в режимі відеоконференції задоволено.
Відповідно до довідки, наявної в матеріалах справи, судове засідання, яке призначено на 01.12.2022 року в режимі відео конференції за клопотанням ОСОБА_1 не відбулось у зв`язку з тривалими сигналами тривоги станом на 01.12.2022 року з 14 год 30 хв по 16 год 10 хв.
У цей же день, 01 грудня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання ОСОБА_1 в якому він просить суд розгляд справи провести в його відсутність.
Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно Сімейного кодексу України ст. 182 п. 2 розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому відсутні підстави вважати дії та рішення начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) протиправними та незаконними.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків з огляду на наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що після набрання судовим рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 січня 2020 року законної сили, 16.03.2020 року Котовським міськрайонним судом Одеської області ОСОБА_1 був виданий виконавчий лист, згідно якого потрібно зменшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , уродженця м. Котовськ Одеської області, мешканця АДРЕСА_1 , аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.11.2018 року, справа №505/1939/18 на 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
07.04.2020 року за вихідним № 9633/35/3218 державним виконавцем було повідомлено про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що на виконанні у Подільському міжрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вже перебуває аналогічний виконавчий лист № 505/1939/18 від 26.11.2018 року Котовського міськрайонного суду Одеської області АСВП 57862369 про «стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ј частина заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного». Так як, згідно Сімейного кодексу України ст. 182 п. 2 розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Крім того, 30.09.2020 року за вихідним № 24581/35-32/18 на адресу суду від в.о. начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дорогова О.Б. надійшла відповідь згідно якої повідомлено наступне: 18.03.2020 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 в/н 57/49/35-33 про «зменшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , уродженця м. Котовськ Одеська область, аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.11.2018 року, справа № 505/1939/18 на ј частину заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
18.03.2020 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та направлена боржнику разом з попередженням, в якому боржника зобов`язано з`явитись до відділу державної виконавчої служби та надати докази про сплату аліментів стягувачеві, повідомити про місце праці, майновий стан та доходи.
07.04.2020 року була винесена постанова про скасування процесуального документу (ст. 74 п. 3 ЗУ «Про виконавче провадження»), а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження.
07.04.2020 року державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що на виконанні у Подільському міжрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вже перебуває аналогічний виконавчий лист № 505/1939/18 від 26.11.2018 року Котовського міськрайонного суду Одеської області АСВП 57862369 про «стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ј частина заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного». Так як, згідно Сімейного кодексу України ст. 182 п. 2 розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт вказує на те, що виконавчі листи, стосовно яких і подано скаргу, не є аналогічними, адже в першому виконавчому листі йдеться про стягнення із ОСОБА_1 суми аліментів у розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше нід 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а у другому виконавчому листі йдеться про стягнення із ОСОБА_1 суми аліментів лише в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно. Також, апелянт наголошує на тому, що бездіяльність державного виконавця полягала саме в тому, що виконавче провадження за другим виконавчим листом взагалі не було відкрито, проте, як вважає апелянт, так як судове рішення від 28.01.2020 року набрало законної сили то воно підлягає виконанню.
Апеляційний суд, відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з огляду на таке.
Так, Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
В порядку ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що 18.03.2020 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, а 07.04.2020 року була винесена постанова про скасування процесуального документу, а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження та винесено повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що на виконанні у Подільському міжрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вже перебуває аналогічний виконавчий лист.
В свою чергу, необхідно зазначити, що при зменшенні розміру аліментів та при наявності вже відкритого виконавчого провадження по стягненню аліментів за рішенням суду про стягнення аліментів, суд, який зменшує відповідний розмір аліментів, повинен зазначити про відкликання виконавчого листа, на підставі якого стягувались аліменти.
Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції при зменшенні розміру аліментів не вказано про відкликання первісного виконавчого листа.
З огляду на вказане, у державного виконавця були відсутні причини для закриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.11.2018 року, справа № 505/1939/18.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність аналогічного змісту в двох виконавчих листах про стягнення аліментів, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до п.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Тобто, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Виходячи із викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про аналогічність двох виконавчих листів на стягнення аліментів з ОСОБА_1 , адже, сума аліментів не може бути меншої ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вказана обставина стягнення аліментів передбачена законом та відповідний розмір не може бути зменшений в судовому порядку завдяки зверненню платника із позовом про зменшення суми аліментів.
Слід також зазначити, що у поданій апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що сама ОСОБА_2 не заперечувала проти вимог скаржника, а тому на його думку і не заперечувала проти зменшення розміру аліментів.
Щодо цього апеляційний суд роз`яснює, що ст.189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом. Договір укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується.
З огляду на вказане апелянтом, у випадку якщо між батьками досягнуто згоди про розмір аліментів то вони мають право укласти відповідний договір.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та загалом зводяться до пояснення обставин справи та викладення відомостей, що були вказані ОСОБА_1 при поданні скарги на дії державного виконавця.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 липня 2021 року по цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яворського Г.В. та головного державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Остапчук С.І. про визнання рішення, бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 12.11.2022 року. 

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.