Номер провадження: 22-ц/813/5727/22 
Справа № 947/6035/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Куріньова Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа – Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», Державна служба морського та річкового транспорту України, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
23 лютого 2021 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 05 травня 2016 року по 25 січня 2021 року ОСОБА_1 (далі Позивачка), працювала на казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - Відповідач, КП «МПРС») на посаді начальника юридичної служби.
17 лютого 2020 року наказом № 107-к «Про звільнення» із змінами, внесеним наказом від 17.02.2020р. «Про внесення змін до наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 107-к «Про звільнення» позивачку було звільнено з посади начальника юридичної служби з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Київського районного м. Одеси від 18 листопада 2020 року (справа №947/4648/20) наказ про звільнення визнаний незаконним та мене поновлено на посаді з дня звільнення.
23 листопада 2020 року відповідач виконав рішення Київського районного суду від 18.11.2020 шляхом видання наказу № 739-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». 
Одночасно із ознайомленням із наказом про поновлення на роботі позивачку було ознайомлено із наказом від 23.11.2020р. № 796-н «Про простій» зі змісту якого вбачається, що у відповідача відсутні організаційні та технічні умови, необхідні для виконання роботи оскільки 17.02.2020р. ним видано наказ № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» у відповідності до якого з 17.04.2020р. зі штатного розпису КП «МПРС» виведено певну кількість посад. Простій оголошено до видання наказу по підприємству про припинення простою (пункт 1 цього наказу).
В цей же день позивачці також було вручено Попередження про наступне звільнення через два місяці на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Попередження мотивоване проведеним скороченням з 17.04.2020р. чисельності та штату працівників КП «МПРС» на підставі наказу № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та введенням з 01.05.2020р. нового штатного розпису, затвердженого Наказом від 30.04.2020 № 280-н «Про затвердження і введення в дію організаційної структури та штатного розпису КП «МПРС» згідно якого моя посада у діючому штатному розписі КП «МПРС» відсутня. Який штатний розпис діяв у період з 17.04.2020р. по 01.05.2020р. позивачці невідомо.
06 січня 2021 року відповідач направив Голові Профспілкового комітету Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» подання на її звільнення. 19.01.2021р. листом за № 51 Профспілковим комітетом відмовлено у наданні згоди на її звільнення.
21 січня 2021 року наказом № 15-н «Про припинення простою» простій було припинено з 25 січня 2021 року. 
Наказом № 20-к «Про звільнення» від 25.01.2021р. ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичної служби за п.1 .ст.40 КЗпП України.
На переконання позивача її було незаконно звільнено, оскільки реальних змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників після поновлення позивачки 23.11.2020р. на роботі не відбувалося, згоду на її звільнення профспілка не надавала, та відповідач рішення суду про поновлення позивачки на роботі виконав формально, оскільки не повернув у штатний розпис посаду начальника юридичної служби, яку займала позивачка, тому, не внесши зміни у штатний розпис та не повернувши посадову одиницю відповідач не мав законних підстав для подальшого звільнення позивачки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа – Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», Державна служба морського та річкового транспорту України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 25.01.2021 № 20-к «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичної служби казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» з 25.01.2021. Стягнено з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі у розмірі 359396 грн. 38 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частинні виплати середнього заробітку за один місяць. Стягнено з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь держави судовий збір у розмірі 5409 грн 96 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі КП «Морська пошуково-рятувальна служба» просить скасувати оскаржуване судове та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Короткий зміст відзиву ОСОБА_1 на апеляційної скарги. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 26 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
26 жовтня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повне судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що з 05 травня 2016 року по 25 січня 2021 року ОСОБА_1 працювала на казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаді начальника юридичної служби.
17 лютого 2020 року наказом №107-к «Про звільнення» із змінами, внесеним наказом від 17.02.2020р. «Про внесення змін до наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 107-к «Про звільнення» позивачку було звільнено з посади начальника юридичної служби з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Київського районного м. Одеси від 18 листопада 2020 року (справа №947/4648/20) наказ про звільнення визнаний незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаді з дня звільнення.
23 листопада 2020 року відповідач виконав рішення Київського районного суду від 18.11.2020р. шляхом видання наказу № 739-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». 
Одночасно із ознайомленням із наказом про поновлення на роботі позивачку було ознайомлено із наказом від 23.11.2020р. № 796-н «Про простій» зі змісту якого вбачається, що у відповідача відсутні організаційні та технічні умови, необхідні для виконання роботи оскільки 17.02.2020р. ним видано наказ № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» у відповідності до якого з 17.04.2020р. зі штатного розпису КП «МПРС» виведено певну кількість посад. Простій оголошено до видання наказу по підприємству про припинення простою (пункт 1 цього наказу).
В цей же день позивачці також було вручено Попередження про наступне звільнення через два місяці на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Попередження мотивоване проведеним скороченням з 17.04.2020р. чисельності та штату працівників КП «МПРС» на підставі наказу № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та введенням з 01.05.2020 нового штатного розпису, затвердженого Наказом від 30.04.2020р. № 280-н «Про затвердження і введення в дію організаційної структури та штатного розпису КП «МПРС» згідно якого її посада у діючому штатному розписі КП «МПРС» відсутня. 
06 січня 2021 року відповідач направив Голові Профспілкового комітету Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» подання на її звільнення. 19.01.2021 листом за № 51 Профспілковим комітетом відмовлено у наданні згоди на її звільнення.
21 січня 2021 року наказом № 15-н «Про припинення простою» простій було припинено з 25.01.2021р.. 
Наказом № 20-к «Про звільнення» від 25.01.2021р. ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичної служби за п.1 .ст.40 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено 17.02.2020р., а фактично поновлено на роботі 23.11.2020р., тобто тоді, коли вже всі процедури скорочення чисельності та штату працівників, які відповідачем пов`язуються із наказом від 17.02.2020р. № 116-н вже завершилися, кадрові питання вирішені, штатні посади зайняті. Відповідач попередив позивача про наступне звільнення виходячи з факту її поновлення на роботі з 17.02.2020р., проте повністю залишаючи поза увагою, що реально поновлення на роботі відбулося лише 23.11.2020р., через що обставини стосовно змін в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників, які мали місце у період з 17.02.2020р. до 17.04.2020р., не можуть бути застосовані до позивачки, яка в цей час не працювала, до того ж, внаслідок попереднього незаконного звільнення.
Суд першої інстанції зазначив, що становище відділу правового забезпечення у період з 10 січня по 1 травня 2020 є юридично не визначеним, а відтак, з боку відповідача, створюються для позивачки такі умови, за яких остання не може претендувати на заняття посад у цьому відділі, що є порушенням її трудових прав з огляду на наявність переважного права на залишення на роботі в порядку статті 42 КЗпП України. В ситуації, яка виникла внаслідок дій відповідача, не існує правової визначеності ані щодо легітимності штатного розпису, діючого станом з 10.01.2020, ані щодо кількості та складу штатних посад, які мали існувати у Відповідача з 17.02.2020.
Наведені обставини вказують на невідповідність попередження про звільнення позивачки з роботи вимогам закону, дійсним обставинам, на його суперечливість, що свідчить про порушення трудових прав. В умовах такої правової невизначеності та суперечливості ситуації і дій відповідача здійснену ним процедуру звільнення позивачки з підстав, передбачених ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України, не можна визнати такою, що відповідає вимогам закону та процедурі звільнення.
З Попередження від 23.11.2020р. вбачається, що її було повідомлено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням, яке відбулося за 9 місяців до дати попередження та за 11 місяців до передбачуваної дати звільнення. Таке попередження є незаконним з підстав, викладених вище, адже за законом працівник попереджається про майбутнє звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, а не про таке, що вже відбулося.
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ст. 40 ч. 1 п. 1, ч. 2 КЗпП України).
Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ст. 49-2 ч.ч. 1, 2 КЗпП України).
Переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва враховується за правилами, визначеними ст. 42 КЗпП України, зокрема: таке право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1); при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (ч. 2 п.п. 2. 3).
Отже, за змістом закону працівник повинен за відповідною процедурою бути попереджений саме про наступне звільнення (вивільнення), тобто, про звільнення, яке слідує за таким попередженням. При цьому, при вирішенні питання про звільнення працівника повинні у визначений період часу виконуватися вимоги закону та процедури щодо працевлаштування працівника, врахування його переважного права на залишення на роботі тощо з моменту відповідного попередження, з урахуванням обставин щодо змін в організації праці, руху кадрів і та ін.
Як вбачається з матеріалів справи, скорочення чисельності та штату працівників КП «МПРС» відбувалося згідно із наказу від 17.02.2020р. № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС». Підставою видання цього наказу зазначений лист Державної служби морського та річкового транспорту України від 10.01.2020 № 207/07/15-20.
Поновивши ОСОБА_1 на посаді начальника юридичної служби Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» шляхом видання наказу № 739-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » роботодавець фактично виконав рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Одночасно з таким поновленням було видано наказ від 23.11.2020р. № 796-н «Про простій» зі змісту якого вбачається, що у відповідача відсутні організаційні та технічні умови необхідні для виконання роботи, оскільки посаду було скорочено ще у квітні 2020 року.
З вказаними наказами ОСОБА_1 була ознайомлена, фактично погодилась з ними, жодних заперечень щодо них не подавала та не заявляла.
Попередження про наступне звільнення через два місяці на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Попередження мотивоване проведеним скороченням з 17.04.2020р. чисельності та штату працівників КП «МПРС» на підставі наказу № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та введенням з 01.05.2020р. нового штатного розпису, затвердженого Наказом від 30.04.2020р. № 280-н «Про затвердження і введення в дію організаційної структури та штатного розпису КП «МПРС» згідно із якого посада ОСОБА_1 у діючому штатному розписі КП «МПРС» відсутня.
Колегією суддів встановлено, що предметом доказування у вказаній цивільній справі виступає законність процедури звільнення ОСОБА_1 після поновлення на роботі відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року.
Роботодавцем КП «Морська пошуково-рятувальна служба» було попереджено ОСОБА_1 про фактичну відсутність посади, на якій її було поновлено на виконання рішення суду, запропоновано інші наявні посади (23.11.2020р. запропоновано 35 вакантних посад, а 31.12.2020р. запропоновано ще 4 вакантні посади), однак остання відмовилась від запропонованих посад.
Таким чином, відповідачем виконано процедуру звільнення, передбачену п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Однак доводи позовної заяви ОСОБА_1 фактично зводяться до непогодження із поновленням на роботі та необхідністю повернення до штатного розпису посади начальник юридичного управління КП «Морська пошуково-рятувальна служба». У разі непогодження позивача із способом виконання рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 мала змогу звернутись із відповідною заявою у відповідності до вимог чинного цивільного процесуального законодавства.

Щодо незгоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає таке.
Частиною третьої статті 252 КЗпП України та частиною третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).
Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються додатково із дотриманням загальних норм.
Положеннями статті 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права. 
Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).
Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин справи і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.
З урахуванням вищезазначеного можна зробити висновок про те, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
З матеріалів справи вбачається, що листом від 06.01.2021р. № 1/41/24-21 відповідач направив звернення до Профспілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» щодо надання зголи на моє звільнення. 19.01.2021р. листом № 51 Профспілка відмовила відповідачу у надання згоди на звільнення ОСОБА_1 .
Дослідивши вказаний висновок Профспілки, судова колегія дійшла висновку, що вказана незгода Профспілки є необґрунтованою, оскільки в ній, знову ж таки, розглядався факт неправильного, на думку профспілки, виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року, що виходить за межі розгляду питання щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року скасувати.
Постановити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа – Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», Державна служба морського та річкового транспорту України, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк