Ухвала
 
19 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 607/15141/20
провадження № 61-5162св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (далі - РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ») звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» посилалася на те, що вона (первина назва - монастир Святого Теодора Студита) є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 передано у власність релігійної організації для культових потреб монастиря. З 1999 року, за згодою власника, у цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Святого Теодора Студита та надалі розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці як інститут єпархіального права. 
 
З 01 червня 2011 року ОСОБА_1 проживала та була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 на підставі прийняття її у монахині монастиря і надання керівництвом РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» окремого приміщення для задоволення її потреб у проживанні в процесі ведення спільного монашого життя. 
 
27 квітня 2017 року з огляду на системні порушення монашої дисципліни                                      і правил, ігнорування розпоряджень і вказівок єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа Української греко-католицької Церкви монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці закрито та доручено сестрі ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) управляти справами монастиря до моменту заснування нового. 
 
05 травня 2017 року у зв`язку з неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря, ОСОБА_1 із власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахинями спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в монастирі. У зв`язку з цим РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» просила позов задовольнити.
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом,                            у якому просила зобов`язати РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 10,1 кв. м, позначеним в інвентарній справі під літерою «А» за № 2-7, розташованим на                           2 поверсі будинку АДРЕСА_1 , шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення та передання дублікатів ключів від воріт і вхідних дверей від вказаної кімнати.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона - монахиня сестра ОСОБА_4 , в миру ОСОБА_3 , прийшла до монастиря 03 січня 1998 року. Постриг в рясу отримала 28 серпня 2006 року, а постриг у малу схиму - 13 квітня 2008 року, у монашому стані перебуває понад 22 роки. З 11 червня 2011 рокувона як монахиня монашої спільноти сестер монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці проживала разом з іншими за адресою: АДРЕСА_1 - в місці, де розташований дім, до якого вона приписана                                   і яким набула право користування. В її користуванні перебувала кімната - келія, розташована на 2 поверсі поруч із бібліотекою під назвою « Келія святої Клари », від якої в неї є ключ. 
 
05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення                                з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею сестрою ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) та через незаконні дії владики ОСОБА_6 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа і зверталися до Синоду Єпископів Української греко-католицької церкви. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися                               у спірному житлі. З 01 лютого 2018 року і до цього часу вона разом з іншими сестрами робила неодноразові спроби повернутися до спірного житла, проте через заміну замків не могла пройти на територію монастиря. При розмові їй повідомили, що владика заборонив упускати на територію сестер, які разом із нею залишили монастир. У зв`язку з цим просила задовольнити зустрічний позов.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням                                        від 24 вересня 2021 року в задоволенні первісного позову відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1                         у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього житлового приміщення та надати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей цього житлового приміщення. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірне приміщення є житлом, про що свідчить факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у ньому. Крім того, показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтверджено, що ОСОБА_1 постійно проживала у цій будівлі приблизно з 1998 року в різних келіях (кімнатах). Згідно з інформацією                                       з технічного паспорта у будівлі на АДРЕСА_1                   є такі приміщення: келії, санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня, тобто будівля є придатною для проживання. Отже, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» не довела, що будівля не придатна для постійного проживання і не є житловою, а тому цільове призначення будівлі  - для культових потреб релігійної організації - не впливає на правовий статус цих приміщень як житлових. ОСОБА_1 з 2011 року зареєстрована та проживає                         у спірному будинку, що дає підстави вважати, що вона має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом                                 у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). При цьому РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_1 добровільно відмовилася від права користування спірним приміщенням. Зміна всіх замків від вхідних дверей у приміщенні та у вхідній брамі свідчить про свідомі дії позивача, що ще з 2017 року спрямовані на чинення перешкод ОСОБА_1                         у проживанні у спірному приміщенні. Факт ліквідації монашої спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення для справи, без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення ОСОБА_1 .
 
Задовольняючи зустрічний, позов суд виходив з того, що ОСОБА_1 не втратила права на користування житлом, фактично на цей час у будинку монастиря не проживає, оскільки не має об`єктивної можливості безперешкодного доступу                              до нього у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях та брамі. Уповноважені особи не надають їй дозволу на проживання, що свідчить про перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» задовольнив частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                    від 24 вересня 2021 року скасував, провадження у справі закрив.
 
Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що приміщення на                                       АДРЕСА_1 згідно з матеріалами інвентарної справи є культовою спорудою, у якій знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, санітарно-побутові приміщення, а також келії, функціональним призначенням яких є здійснення монашою спільнотою - членами вказаного монастиря сповідання релігії з проживанням відокремлено в монастирі                                       з обмеженою для доступу сторонніх осіб територією (клявзурою), тобто не                                      є житловим. Будівля, де знаходиться спірне приміщення келії призначена для забезпечення саме культових потреб монастиря - проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. Нині у спірній будівлі розташовується Святоблаговіщенська монаша спільнота, заснована згідно з Декретом архієпископа і митрополита ОСОБА_12 від 04 червня 2020 року                                   № 165/2020, членом якої  ОСОБА_1 не є і жодного стосунку до монашої спільноти не має. Спір між сторонами не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки питання надання місця проживання, його втрати особою, яка належала до чернечого стану, регулюється нормами канонічного права, а не цивільного права України. Обидві сторони відносин - суб`єкти канонічного права. 
Суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та не врахував, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання Української греко-католицької церкви: з однієї сторони - юридична особа - РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», що є власником спірної культової споруди - монастиря, а з іншої - фізична особа - монахиня ліквідованого жіночого монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці. Спір фактично виник через конфлікт у монашій спільноті цього монастиря. Питання про надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі, так само, як про його втрату особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом. Юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд - монастирів (келіями), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков - (далі - ККСЦ), Студійським Уставом.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,                          в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня                            2019 року у справі № 607/18795/18, від 21 травня 2020 року у справі                                               № 428/3476/17.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що між сторонами у справі спір виник щодо користування житловим приміщенням,                              а отже, цей спір не можна вважати спором стосовно діяльності релігійної організації, втручання держави в яку є неправомірним. Вітчизняне законодавство, як і норми міжнародного права щодо житлових прав та їх захисту стосуються кожного, а тому справи про захист права користування житлом фізичної особи підлягають розгляду в судах загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства незалежно від того, хто є позивачем і відповідачем. Спірна будівля не є культовою будівлею. Поняття «культові потреби» у законодавстві немає. Можна вести мову про релігійні потреби як різновид духовних, але про це                                      у вказаному випадку не йдеться. У результаті дій позивача за первісним позовом та через судове рішення апеляційного суду заявниця стала безхатченком. 
 
У серпні 2022 року РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав їм належну правову оцінку. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
16 серпня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду                   у складі Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 415 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження               у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року справу 607/15144/20  за позовом позовом РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ»  до ОСОБА_13 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_13 до РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_13 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвала від 09 листопада 2022 року про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року                             у справі № 607/15017/20-ц (провадження № 61-5940св22) (частина друга статті         403 ЦПК України), оскільки норми національного законодавства, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, так як остання вважається житлом                      у розумінні статті 8 Конвенції. Вирішення вимоги позивача за первісним позовом про визнання особою такою, що втратила право користування приміщенням та вимоги позивачки за зустрічним позовом про зобов`язання усунути перешкоди                       у користуванні житловим приміщення, не свідчить про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.
 
Ухвалою Об`єднаної палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року справу                          № № 607/15144/20 (провадження № 61-5158сво22) прийнято та призначено до розгляду.
 
Судові рішення у справі, яка переглядається, та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.
 
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі)                         у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження              у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.
 
Виходячи з викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність зупинити касаційне провадження в цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Верховного Суду справи № 607/15144/20 (провадження № 61-5158сво22).
 
Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 607/15141/20 за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Верховного Суду справи                   № 607/15144/20 (провадження № 61-5158сво22).
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов