Справа № 760/34690/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9687/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
06 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В.,
суддів                                                Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Шпирук Ю.С.,                      
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Коробенка С.В., у справі №760/34690/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації,- 
 
 ВСТАНОВИВ: 
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Зазначав, що з 17 вересня 2011 року до 06 червня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 . Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом з ним. Протягом всього часу ОСОБА_2 не брала жодної участі у вихованні та утриманні дитини. У зв`язку з цим за результатами розгляду його заяви Дніпровським районним судом м. Києва було видано судовий наказ по справі №760/18907/19 від 23 вересня 2019 року про стягнення зі ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання дитини. Окрім того, ним було подано позов про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який перебуває на розгляді в суді. Поряд з цим, розпорядженням голови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 березня 2021 року № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною», було визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , а саме: кожного II та IV тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год. до 18:00 год., у суботу та неділю з 11:00 год. до 18:00 год. Окрім того, комісією рекомендовано проведення перших п`яти зустрічей матері із сином у присутності психолога кожної п`ятниці місяця з 10:00 год. до 12:00 год., у подальшому кожного II та IV тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год. до 18:00 год., у суботу та неділю з 11:00 год. до 18:00 год. 28 травня 2021 року відбулася зустріч дитини зі ОСОБА_2 в приміщенні Солом`янського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Після тієї зустрічі син не хотів більше зустрічатися з матір`ю в зв`язку з наявними страхами. Малолітній ОСОБА_3 почав часто прокидатися вночі, сильно плакати, кричати, пояснюючи, що йому мариться привид матері, який хоче його вбити. 12 червня 2021 року малолітнього ОСОБА_3 було оглянуто дитячим лікарем-психологом в медичному центрі «Дитина», який встановив діагноз астено-невротичного синдрому та нічних страхів у дитини та рекомендував пройти з дитиною відповідний консультаційний курс у психолога. Аналогічні консультації отримані 16 червня 2021 року у дитячого психолога в клініці «Моя сім`я». На підставі наявних рекомендацій заявник звернувся до психолога ОСОБА_4 , яка на підставі проведених психолого-діагностичних консультацій з дитиною склала та надала інформаційну довідку про психологічно-діагностичні консультації та результати їх проведення. Психолог зауважила, що ОСОБА_3 став жертвою фізичного і емоційного насильства згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також психолог наголосила, що знаходження дитини у нестабільній сімейній ситуації, а саме: зустрічі з біологічною матір`ю, що супроводжуються інтенсивними емоційно негативними переживаннями, дестабілізують психіку дитини, негативно впливають на психоемоційний стан дитини, спричиняють психологічні стреси і травми. Як наслідок, психолог рекомендувала спілкування з біологічною матір`ю припинити до покращення емоційного стану дитини і подалі здійснювати виключно за бажанням дитини і виключно в присутності батька. Він вважає, що ОСОБА_2 намагається мститися та психологічно тиснути на дитину, в тому числі погрожуючи йому, що потім виражається в нічних страхіттях, в зв`язку з наявними у неї ревнощами тому, що він та його син мають нову повноцінну і щасливу сім`ю. ОСОБА_2 постійно телефонує з явними ознаками нетверезого стану офіційній дружині заявника та намагається провокувати її, всіляко ображаючи її та дорікаючи в тому, що, остання, нібито, вкрала у неї сім`ю. Крім того, 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 , яка не з`являлася протягом тривалого часу на побачення з дитиною, вирішила з`явитись на таку зустріч. Натомість, його малолітній син відмовився йти на зустріч та спілкуватися зі ОСОБА_2 , пояснюючи це тим, що він її боїться. В свою чергу, ОСОБА_2 наполягала аби він вивів дитину на вулицю, мотивуючи це тим, що є «графік» і в неї в цей час має бути зустріч. Інтереси та думка дитини з цього приводу ОСОБА_2 не бажала враховувати. Також 10 грудня 2021 року малолітній ОСОБА_3 вже в присутності співробітників Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА, відмовився спілкуватися зі ОСОБА_2 та вмовляв його більше не приводити на зустрічі зі ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного, вважав, що існує гостра необхідність у видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 та просив обмежити її на шість місяців у спілкуванні з їх спільним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні його заяви, пославшись на недоведеність його вимог. Зазначає, що його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , став жертвою фізичного та психологічного насильства з боку матері ОСОБА_2 . Наразі подальше спілкування ОСОБА_2 з дитиною матиме вкрай негативні наслідки для здоров`я дитини і її емоційного стану та психічного розвитку, а також загального відчуття благополуччя. Відмовляючи в задоволенні заяви, суд не надав належної оцінки його доводам, інформаційній довідці про психологічно-діагностичні консультації та результати їх проведення, в якій зазначено, що дитина стала жертвою фізичного і емоційного насильства та рекомендовано припинити спілкування з матір`ю до покращення емоційного стану і подалі здійснювати спілкування виключно за бажанням дитини і в присутності батька, а також не надав оцінки відеозапису, що був доданий до заяви, на якому зафіксовано зустріч ОСОБА_2 з дитиною.    
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та представник Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з його хворобою. Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наведених в клопотанні обставин. Крім того, суд враховує, що клопотання подане особисто ОСОБА_1 через канцелярію суду.
Відтак, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 12).
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано та було визначено місце проживання дитини разом з батьком - ОСОБА_1 (а.с. 13-14).
З наявних у справі документів вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим мати зверталася до органу опіки та піклування - Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації - із заявою про встановлення регламенту побачень.
24 березня 2021 року розпорядженням Солом`янської РДА у м. Києві № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною» визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, кожного ІІ та ІV тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год. до 18:00 год., у суботу та неділю з 11:00 год. до 18:00 год. (а.с. 24).
Листом від 12 квітня 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА, враховуючи, що малолітній ОСОБА_3 не пам`ятає матір, і йому необхідний певний час для встановлення довірливих відносин, налагодження позитивного контакту з нею, рекомендувала проведення перших п`яти зустрічей матері з сином у присутності психолога кожної п`ятниці місяця з 10:00 год. до 12:00 год. (а.с. 25).
28 травня 2021 року відбулася перша і єдина зустріч ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 в межах визначеного регламенту побачень.
Посилаючись на те, що за наслідками вказаної зустрічі у малолітнього ОСОБА_3 виник стрес, внаслідок вчинення щодо нього сімейного насилля з боку його біологічної матері, а також враховуючи відсутність бажана дитини зустрічатися зі ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . При цьому, ухвалюючи рішення суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства, а тому задоволення заяви за даних обставин не було б спрямоване на захист прав дитини та потягло б за собою наслідки, не пов`язані з метою вирішення даного спору.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення  суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з положеннями п.п. 3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі вчинення домашнього насильства постраждала особа або її представник, у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.
Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавалася особа, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. При оцінці даного питання, суд повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.
Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення щодо малолітнього ОСОБА_3 насильства з боку його біологічної матері ОСОБА_2 , а також наявності обґрунтованих ризиків настання тяжких наслідків для малолітнього ОСОБА_3 у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису.
При цьому, враховуючи, що зустріч між матір`ю та дитиною 28 травня 2021 року, за наслідком проведення якої, на думку заявника, щодо малолітнього ОСОБА_3 було вчинено насильство з боку його матері ОСОБА_2 , згідно з рекомендацією органу опіки та піклування проводилася у присутності дитячого психолога, участь якого була спрямована саме на усунення негативного впливу на психіку дитини. Відтак посилання заявника на емоційне насильство з боку матері під час цієї зустрічі є безпідставними.
Натомість, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Аналогічні висновки викладені в постановіВерховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).
Крім того, зі змісту інформаційної довідки №111 від 12 липня 2021 року, складеної психологом ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_5 рекомендовано пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків стресу протягом 1 року, а спілкування з матір`ю припинити до покращення емоційного стану дитини (а.с. 31-35).
У зв`язку з об`єктивними обставинами справа протягом тривалого часу перебувала на розгляді в суді. З моменту звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису минуло півроку, а з моменту складання довідки психолога - рік. Протягом даного періоду, зі слів заявника, зустрічей між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відбувалося, а психічний стан дитини значним чином покращився.
Таким чином, на момент ухвалення рішення суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.
 
            Суддя-доповідач:                             
 
Судді: