Номер провадження: 22-ц/813/4398/22 
Справа № 509/4907/18
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії::
Головуючого – Гірняк Л.А.
суддів – Сегеди С.М., Комлевої О.С., 
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін в приміщенні Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 липня 2021 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», ОСОБА_1 про стягнення 175 312, 40 грн., - 

встановив:

ПРОЦЕДУРА
Короткий зміст позовних вимог
       23 жовтня 2018 року Приватне акціонерне товариство страхова компанія «Теком» (далі по тексту – ПрАТ СК «Теком» звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі по тексту - ПрАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 з позовом, в якому просить стягнути з ПрАТ СК «Уніка» на користь ПрАТ СК «Теком» 49 000 грн. страхового відшкодування та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СК «Теком» 126 312,40 грн. 
       Позов обґрунтовано тим, що 15 вересня 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі за текстом – ДТП) за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО», державний номер НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Свята Катерина-Одеса», внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
       14 грудня 2016 року постановою Одеського апеляційного суду було встановлено факт порушення ОСОБА_1 п.3.2 Правил дорожнього руху при настанні зазначеної події, тобто встановлено вину останнього у скоєнні вказаної ДТП. 
       На момент ДТП автомобіль «Рено», державний номер НОМЕР_2 , був застрахований у ПрАТ СК «Теком» згідно Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 046-16 Д/Т/АТ від 05.04.2016.
       На підставі цього договору, страхового акту № 6930 від 20.12.2016, висновку експерта № 5770, складеного 26.11.2016, рахунку ФОП ОСОБА_3 за заявою страхувальника ПрАТ СК «Теком» сплатило на СТО суму страхового відшкодування у розмірі 133 870,30 грн.
       На підставі доповнення від 23.02.2017 до страхового акту № 6930 від 20.12.2016, рахунку ФОП ОСОБА_3 від 19.01.2017 за заявою страхувальника ПрАТ СК «Теком» здійснило доплату страхового відшкодування на СТО у розмірі 33 072,10 грн.
На підставі доповнення від 23.05.2017 до страхового акту № 6930 від 20.12.2016, рахунку ФОП ОСОБА_4 від 27.04.2017 за заявою страхувальника ПрАТ СК «Теком» здійснило доплату страхового відшкодування на СТО у розмірі 8 370,00 грн. 
       Загальна сума сплаченого ПрАТ СК «Теком» страхового відшкодування становить 175 312,40 грн.
       Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Уніка» згідно Полісу АЕ/6004780, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну -50 000 грн., франшизою – 1000 грн.
       Згідно висновку експерта № 5770 від 26.11.2016 вартість матеріального збитку пошкодженого автомобіля «РЕНО», державний номер НОМЕР_2 , з урахуванням зносу становить 77 196,79 грн.
       Позивач зазначає, що у ПрАТ СК «Уніка» виник обов`язок сплатити на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 49 000 грн. в порядку суброгації, обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на ст.ст.22, 993, ч.2 1187, 1188, 1192 ЦК України, ст.ст.27 Закону України «Про страхування», ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
       Позивач звернувся до ПрАТ СК «Уніка» з претензію № 287/17 про виплату зазначеної суми, проте позивачу було відмовлено, і цю відмову він вважає незаконною та необґрунтованою. 
       Також позивач зазначає, що ОСОБА_1 має відшкодувати йому в порядку суброгації різницю між фактичними витратами по Договору добровільного страхування та розміром страхового відшкодування, що підлягає стягненню з ПрАТ СК «Уніка» в розмірі 126 312,40 грн.
Позивач звернувся до ОСОБА_1 з претензію № 184/18 про виплату зазначеної суми, яка була залишена ним без відповіді.
       У зв`язку з відмовою відповідачів добровільно відшкодувати збитки у зв`язку зі сплатою страхового відшкодування на користь потерпілого, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.3-5 т.1).
       06.02.2019 відповідач ПрАТ СК «Уніка» надав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.
       Заперечуючи проти позову, відповідач ПрАТ СК «Уніка» зазначає, що:
       - постанова апеляційного суду Одеської області від 14.12.2016 не має преюдиційного значення для суду і факти порушення ОСОБА_1 ПДР в цій постанові відносно нього не встановлювалися, оскільки ця постанова приймалася стосовно іншої особи;
- вина є однією з обов`язкових ознак адміністративного правопорушення, проте вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП 15.09.2016 не встановлена у порядку кримінального або адміністративного судочинства, та не підтверджується жодним документом по справі;
- цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за полісом не настала, а тому у ПрАТ СК «Уніка» відсутні правові підстави для визнання даної події страховим випадком (а.с.124-126 т.1).
       12.02.2019 позивач ПрАТ СК «Теком» надав відповідь на відзив (а.с.140-141), в якій зазначив, що заперечення вини ОСОБА_1 у ДТП є помилковим та необґрунтованим.
       Зазначає, що постановою апеляційного суду Одеської області від 14.12.2016 спростовано пояснення ОСОБА_1 , в яких він заперечував порушення вимог п.3.2 ПДР, та в ній зазначено, що у нього була можливість забезпечити безперешкодний проїзд швидкої. Тобто, саме ОСОБА_1 порушив п.3.2 ПДР, і його неправомірні дії призвели до зіткнення, внаслідок чого спричинено шкоди застрахованому у ПрАТ СК «Теком» автомобіля швидкої медичної допомоги «Рено», державний номер НОМЕР_2 , тобто між неправомірними діями ОСОБА_1 та спричиненням шкоди є безпосередній причинний зв`язок, який повинен відшкодувати завдану шкоду відповідно до приписів ст.ст.1166,1187,1188 ЦК України. Також зазначив, що цивільно-правова відповідальність н завжди настає лише на підставі притягнення особи до адміністративної відповідальності за постановою суду.
       03.05.2019 адвокат Філіппова Т.А., яка є представником ОСОБА_1 , надала відзив на позовну заяву, в якій відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.168-175 т.1).
Заперечуючи проти доводів позивача, зазначала, що вимоги позивача не визнаються з наступних причин:
- в основу постанови апеляційного суду Одеської області від 14.12.2016 були покладені ксерокопії таких документів, як карта виїзду швидкої медичної допомоги за № 9397/1 з виправленою датою виїзду з «13 вересня 2016 року на 15 вересня 2015 року» та листи з Журналу запису звернень про невідкладну медичну допомогу ТОВ «Свята Катерина-Одеса» Лікувально-діагностичного центру з допискою виїзду бригади № 9 (водій ОСОБА_2 ) з ознаками виправлень і дописок, тобто насправді не було виклику швидкої допомоги та у водія ОСОБА_2 не було необхідності порушувати ПДР і проїжджати перехрестя на заборонний сигнал світлофора; 
- зазначені карта та листи з Журналу не можуть бути належними та допустимими доказами;
- на момент ДТП у ОСОБА_2 був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а ОСОБА_2 х метою отримання шахрайським шляхом страхового відшкодування в сумі 175 312,40 грн. пред`явив до суду копію Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 046-16 Д/Т/АТ від 05.04.2016, який зроблено «заднім числом», оскільки на дату складення цього Договору діяв страховий поліс «Уніка»;
- 16.09.2016 протокол відносно ОСОБА_1 не складався;
- постановою апеляційного Одеської області від 14.12.2016 факти порушення ОСОБА_1 ПДР не встановлювалися та не могли бути встановлені, адже постанова виносилася стосовно іншої особи та не має преюдиційного значення для суду та не є належним та допустимим доказом вини ОСОБА_1 у розумінні ЦПК України;
- оскільки у діях водія ОСОБА_1 відсутні вина у ДТП, то і відсутня передбачена ст.1188 ЦК України підстава для його цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а у страхової компанії не виникло встановлене ст.ст.22,23 Закону № 1961-ІV зобов`язання відшкодувати шкоду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
       Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 липня 2019 року у задоволені позовних вимог ПрАТ СК "Теком" до ПрАТ СК "Уніка", ОСОБА_1 про стягнення 175 312,40 гривень відмовлено в повному обсязі.
Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року у м. Чорноморськ, Одеської області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО», державний номер НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Свята Катерина-Одеса», внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
18 жовтня 2016 року на ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО», державний номер НОМЕР_2 , було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.
Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2016 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року постанова Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2016 року була скасована, а справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 була закрита у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Судом встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» виплатило суму страхового відшкодування у загальному розмірі 175 312,40 гривень.
ПрАТ СК «ТЕКОМ» направило претензії на адресу ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_1 із регресною вимогою сплати суми страхового відшкодування, що було виплачено, які не були задоволені.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що хоча в описовій частині постанови Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2016 року і зазначено, що ОСОБА_1 порушив п.3.2 ПДР, проте у даній справі не вирішувалося питання про притягнення до його адміністративної відповідальності, а суд не може встановлювати вину однієї особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди у справі про притягнення до адміністративної відповідальності іншої особи. На час розгляду справи не існує судового рішення в адміністративній чи кримінальній справі, яке б встановило вину ОСОБА_1 .
       Також суд першої інстанції входив з того, що Одеському апеляційному суду на момент розгляду справи № 501/2605/16-п не було відомо, що в журналі запису звернень про невідкладну медичну допомогу на аркушах 142, 143 були зроблені дописки, що свідчить про підробку документів, на підставі яких Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 14 грудня 2016 року зробив висновок про порушення ОСОБА_1 п. 3.2. ПДР при настанні вищевказаного ДТП, а висновком експерта від 31 березня 2020 року №148-П Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру було встановлено, що на цих аркушах проводилась дописка графи 9397/1 між графами 9396 та 9397.
На підставі цих фактів суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , який керував автомобілем швидкої медичної допомоги «РЕНО», державний номер НОМЕР_2 , у момент настання ДТП 15 вересня 2016 року не виконував невідкладного службового завдання та не їхав на відповідний виклик, рухався без ввімкнутого сигналу проблискового маячку та спеціального звукового сигналу. 
Також суд дійшов висновку про відсутність підстави, передбачених п. 38.1.1 ст.38 Закону N 1961-IV, для стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу, як з особи, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду у зв`язку з відсутністю постанови суду у адміністративній справі про визнання його винним. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 липня 2019 року відповідач ПрАТ СК «Теком» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справа, на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що:
- твердження суду про те, що ПрАТ СК «Теком» звертався до ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_1 із регресною вимогою є помилковим, оскільки суд безпідставно ототожнив правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з правовідносинами суброгації, які регулюються ст.993 та ст.27 Закону України «Про страхування»;
- твердження суду про неможливість встановлення вини однієї особи у вчиненні ДТП у справі про притягнення до адміністративної відповідальності іншої особи є помилковим та хибним, оскільки матеріали адміністративної справи № 501/2605/16-п у своїй сукупності дали змогу зробити висновок про відсутність вини ОСОБА_2 у скоєнні ДТП та відповідно підтвердили вину ОСОБА_1 у його скоєнні;
- постанова апеляційного суду Одеської області від 14.12.2016 підтверджує, що ОСОБА_1 порушив п.3.2. ПДР, тобто його неправомірні дії привели до скоєння ДТП 15.09.2016 і як наслідок, спричинення шкоди застрахованому у позивача автомобілю швидкої медичної допомоги «Рено» д/н НОМЕР_2 , тобто між його неправомірними діями та спричиненням шкоди є безпосередній причинний зв`язок;
- посилання суду на презумпцію невинуватості, встановлену ст.63 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини є безпідставною, оскільки ці статті можуть бути застосовані лише у випадку обвинувачення особи у вчинені кримінального злочину;
- факт підробки документів, на підставі яких Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 14 грудня 2016 року зробив висновок про порушення ОСОБА_1 п. 3.2. ПДР при настанні вищевказаного ДТП, не встановлений компетентними органами;
- мало місце виправлення цих документів, а не підробка;
- висновок суду, що ОСОБА_2 , який керував автомобілем швидкої медичної допомоги «Рено», державний номер НОМЕР_2 , у момент настання ДТП 15.09.2016 не виконував невідкладного службового завдання та не їхав на відповідний виклик, рухався без ввімкнутого сигналу проблискового маячка спеціального звукового сигналу є необґрунтованим та хибним, оскільки спростовуються схемою ДТП, журналом запису звернень про невідкладну медичну допомогу, карткою виклику швидкої медичної допомоги, карткою виїзду швидкої медичної допомоги № 9397/1 від 15.09.2016;
- оскаржуване рішення не містить жодних обґрунтувань та підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ПрАТ «СК «УНІКА».
Фактичні обставини та оцінка апеляційного суду 
Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши та перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, розглянула справу в порядку письмового провадження без виклику сторін та прийшла до наступного.
У справі, що розглядається, ПрАТ СК «Теком» звернулося з позовом до ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_1 , тобто відповідачами по справі є юридична і фізична особи. 
       При цьому, ПрАТ СК «Теком» обґрунтувало таке звернення тим, що вимоги є взаємопов`язаними між собою і окремий їх розгляд є неможливим, посилаючись на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 756/10859/15-ц. 
       Суд першої інстанції відкрив провадження у справі, розглянув справу по суті позовних вимог та 28 липня 2019 року прийняв рішення про відмову у задоволені позовних вимог ПрАТ СК "Теком»  у повному обсязі.
Проте, судова колегія зазначає, що, розглядаючи позовні вимоги ПрАТ СК "Теком» до ПрАТ «СК «Уніка» по суті, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування судового рішення. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Статтею 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Отже, судова юрисдикція - це компетенція судів здійснювати правосуддя в формі визначеного законом виду судочинства і щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. 
Зазначені норми процесуального права встановлюють предметний та суб`єктний чинники, які є критерієм для визначення та/або розмежування судової цивільної та господарської юрисдикції.         Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Проте, згідно з ст.20, ч.4 ст.188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановленню у цій справі підлягає можливість об`єднання двох вимог юридичної особи у одному позові, в яких відповідачами є юридична та фізична особи.
Згідно з ст.266 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
Солідарним є такий обов`язок боржників, коли кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст.543 ЦК України), або відшкодування шкоди, завданої спільними діями або бездіяльністю відповідачів (ч.1 ст.1190 ЦК України).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального законодавства, судова колегія дійшла висновку, що вимоги позивача юридичної особи до відповідачів юридичної особи та фізичної особи можуть бути об`єднанні в одному в одному позові та розглянуті по суті за наявності певних матеріальних правовідносин між сторонами, зокрема, солідарного обов`язку відповідачів перед позивачем.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічного висновок викладений у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, в якій, вирішуючи питання щодо юрисдикції спору у справі про страхове відшкодування у справі за аналогічними правовідносинами, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір між двома господарюючими суб`єктами (страховими компаніями) повинен бути вирішений за правилами іншого судочинства (господарського), оскільки солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика за встановлених судом обставин є неможливим.
З предмету та підстав позову у справі, що переглядається апеляційним судом, вбачається, що хоча вимоги позивача до кожного з відповідачів і обґрунтовані одними й тими ж обставинами, проте відповідачі не пов`язані солідарним обов`язком перед позивачем.
Отже, розглядаючи позовні вимоги у цій справі в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не звернув належної уваги на те, що правовідносини в частині позовних вимог ПрАТ СК «Теком» до ПрАТ «СК «Уніка» про стягнення страхового відшкодування виникли між двома господарюючими суб`єктами та об`єднані в одній позовній заяві з порушенням вимог ст.20, ч.ч.1,4 ст.188 ЦПК України, і не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
У постанові  від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Судова колегія вважає, що постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 756/10859/15-ц в якості підстави для об`єднання позовних вимог ПрАТ СК «Теком» до ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_1 не вірно застосована позивачем, оскільки стосується інших фактичні обставин справи (солідарного обов`язку у справах, що виникають з кредитних правовідносин), відсутністю спільних рис між спірними правовідносинами. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо  справу розглянуто неповноважним складом суду (ч.3 ст.377 ЦПК України). 
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки у даному випадку позовні вимоги ПрАТ СК «Теком» до ПрАТ «СК «Уніка» розглянуті судом першої інстанції з порушенням правил юрисдикції, тобто неповноважним судом.
Виходячи з характеру правовідносин, що виникли між цими сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, судова колегія дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині вимог ПрАТ СК «Теком» до ПрАТ «СК «Уніка» про стягнення страхового відшкодування, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарських судів України. 
Враховуючи процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, судова колегія не перевіряє доводи апеляційної скарги стосовно вимог ПрАТ СК «Теком» до ПрАТ «СК «Уніка», які спрямовані на вирішення спору по суті. 
Відповідно до ч.5 ст.258 ЦК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.141, 255,367,368,374, 377,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 липня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Уніка» скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Провадження у справі за  позовом приватного акціонерного товариства страхова компанія «Теком» до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Уніка» про стягнення страхового відшкодування у сумі 49 000 (сорок дев`ять тисяч) гривень закрити.
Роз`яснити приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Теком», що розгляд справи за цією позовною вимогою віднесено до юрисдикції господарського суду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді- О.С.Комлева

С.М.Сегеда