Номер провадження: 22-ц/813/4283/22 
Справа № 523/14539/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком, -
                                         
                                        В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа  Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком, мотивуючи це тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки площею 864 кв.м. Відповідач ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки площею 600 кв.м. Разом з відповідачкою ОСОБА_2 проживає її донька ОСОБА_3 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 . Позивачка стверджує, що останні роки відповідачі самовільно, без дозволу позивачки ОСОБА_1 захопили частину її земельної ділянки, на якому незаконно збудували два сараї, а також встановили огорожу між ділянками, при цьому захопили частину її земельної ділянки, що підтверджується висновком № 4795/24 судової земельно-технічної експертизи від 29.03.2016 року. Згідно з даним висновком відповідачі впродовж меж земельних ділянок захопили частину земельної ділянки ОСОБА_1 на площі 10,4 кв.м., а на захопленій ділянці встановили паркан, позначений під № 4, загальною довжиною 31,7м., а також до паркану відповідачі прибудували самовільно збудований сарай, позначений під літ. «И». При цьому, частина сараю перебуває на межі в 2,62 м. Окрім того, відповідачі незаконно збудували сарай літ. «К», а також вбиральню літ. «З», неприємний запах від якої не дає позивачці нормально користуватись будинком. На підставі викладеного, позивачка просила зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на площі 12,1 кв. м., та привести її в попередній стан шляхом знесення частини двох сараїв літ. «И», площею 2,62 кв. м., та літ. «К», площею 1,4 кв. м., а також огорожі № 4 довжиною 31,07 м., а також зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом знесення за власний рахунок самовільно встановленої вбиральні літ. «З», розташованої на надлишках земельної ділянки, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №4795/24 від 29.03.2016 року (т.1 а. с. 2-4).
22.01.2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про закриття провадження у справі посилаючись на те, що в провадженні суду перебувала цивільна справа №523/5728/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно з яким ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідачів звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 на площі 12,1 кв. м, та привести її в попередній стан, придатний для використання шляхом демонтажу та знесення частини двох сараїв і забору за власний рахунок. Просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом демонтажу та знесення самовільно збудованої дворової вбиральні на надлишках земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 за власний рахунок. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2017 року скасовано. В позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком - відмовлено. Вирішено питання про перерозподіл судових витрат. Посилаючись на те, що зазначене рішення суду постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, набрало законної сили, ОСОБА_2 просила закрити провадження у справі, що переглядається в апеляційному порядку. 
19.03.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про залучення до участі у справі Одеської міської ради в якості співвідповідача, яка первісно мала процесуальний статус у цій справі – третя особа без самостійних вимог. 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2018 року клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі – залишено без задоволення.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2018 року клопотання ОСОБА_1 задоволено, залучено Одеську міську раду до участі у справі в якості співвідповідача.
Уточнений позов з вимогами безпосередньо до Одеської міської ради, ОСОБА_1 не подала. 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 14-30 годину 13.09.2022 року, сторони в судове засідання не з`явилися.
Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ляшенко Е.А. надійшла заява про розгляд справи без її присутності в судовому засіданні.
Від інших учасників справи заяв з повідомленням про причини не явки та клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про призначення розгляду справи в режимі відео конференції, не надходило. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:
- ОСОБА_5 була надана земельна ділянка площею 600 кв. м. у АДРЕСА_2 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 04.05.1956 року ( т.1 а. с. 179-181);
- відповідно до даних технічної інвентаризації за 04.12.1987 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 вже були побудовані сарай літ. «Ж», сарай літ. «И», та вбиральня літ. «З». (т.1 а. с. 177); 
- крім того, з технічного плану від 29.09.2000 року вбачається, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складала 703 кв. м. (т.1 а. с. 174);
- згідно з даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.08.2003 року ОСОБА_2 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 . (т.1 а. с. 184); 
- домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту КП «БТІ   ОМР» від 31.07.2014 року складається з:
літ. «А, а, а1» - житловий будинок з прибудовами: 1-1 - житлова пл. 8,5 кв. м.; 1-2-житлова пл. 19,1 кв. м.; 1-3 - житлова пл. 8.5 кв. м.; 1-4- кухня пл. 7,7 кв. м.; 1-5 коридор пл. 2,7 кв. м.; 1-6 веранда пл. 7,2 кв. м.
Загальна площа по літ. «Б» - 53,7 кв. м. у т.ч. житлова - 36,1 кв. м. літ. «д» - погріб.
Наявні господарчі споруди: літ. «Ж» - сарай; літ. «З» - вбиральня;
літ. «И» - сарай; літ. «К» - сарай; літ. «Л» - котельня; літ. «М» - літній душ; - цистерна; - мостіння; №1-5 -- огорожа. Земельна ділянка, площею 703 кв., по периметру огороджена парканом (т.1 а. с. 176-177); 
- згідно даних рішення Виконкому Одеської міської ради народних депутатів №271
01.08.1992 року встановлено, що ОСОБА_6 була відведена земельна ділянка площею 864 кв. м. у постійне користування ( т. 1 а. с. 193); 
- згідно з даними договору дарування будинку від 13.05.1997 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок розташований на земельній ділянці пл. 864 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .(т. 1 а. с.197);
- згідно з даними інвентаризаційної справи БТІ встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: літ. «А. а, а-2» - літня кухня: літ. «Б» - житловий будинок з прибудовою літ. «б»: 2-1 веранда пл. 10,5 кв. м.; 2-2- коридор пл. 4,6 кв. м.; 2-3 - житлова пл. 24,6 кв. м.; 2-4-житлова пл. 6,5 кв. м.; 2-5-житлова пл. 12,4 кв. м.; (т.1 а. с. 89-91). Загальна площа по літ. «Б» - 58,6 кв. м., у т.ч. житлова - 43,5 кв. м. літ. «Г» - вбиральня; літ. «Д» - сарай; літ. «З» - душ; літ. «Е» - погріб; літ. «Ж» - гараж; - мостіння; цистерна; №1-4 — огорожа. Земельна ділянка по периметру огороджена парканом;
- згідно з висновком експерта судової земельно-технічної експертизи №20-289/2035/2036 від 20.11.2020 року Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз дослідження проводилось шляхом приведення графічних матеріалів до єдиного масштабу, побудови цифрових моделей та для наглядовості подальшого поєднання їх на єдиній план-схемі. У подальшому експертами був проведений аналіз конфігурації фактичних меж досліджуваних земельних ділянок та зіставлення їх на ПК з представленими на дослідження експерту даними першовідведення досліджуваних земельних ділянок, а саме з:
-схематичним планом від 25.04.1961 року на земельну ділянку АДРЕСА_1 , який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи БТІ (див. т.1 а. с. 166);
Площа ділянки за інвентаризацією від 25.04.1961 року відповідає документам першовідведення, а саме договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 04.05.1956 року. Матеріали інвентаризації, які були складені на момент відведення земельної ділянки (04.05.1956 року) в матеріалах справи відсутні.
-схематичним планом від 07.03.1997 року на земельну ділянку АДРЕСА_1 , який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи БТІ (див. т.1 а. с. 185);
Площа ділянки за інвентаризацією від 07.03.1997 року відповідає документам першовідведення, а саме рішенню виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №271 від 01.08.1992 року. Матеріали інвентаризації, які були складені на момент відведення земельної ділянки (01.08.1992 року) в матеріалах справи відсутні.
При зіставленні фактичних меж земельних ділянок з межами згідно даних договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 04.05.1956 року (ділянка № НОМЕР_1 ) та рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №271 від 01.08.1992 року (ділянка № НОМЕР_2 ), встановлено, що межі та площі земельних ділянок №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 не відповідають даним першовідводу.
Так фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 характеризується як надлишками загальною площею 113,5 кв. м., так і недоїмкою площею 1,5 кв. м.
Фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 характеризується як надлишками загальною площею 255,4 кв. м., так і недоїмкою загальною площею 28,4 кв. м.
Фактична площа земельної ділянки №55 більше первинно відведеної через зміщення її меж у бік суміжних землекористувачів, а саме в бік земельних ділянок № НОМЕР_3 та АДРЕСА_1 та у бік земель міста Одеса (задня межа).
Фактична площа земельної ділянки №55 а більше первинно відведеної через зміщення її меж у бік суміжного землекористувача, а саме в бік земельної ділянки № НОМЕР_4 та у бік земель міста Одеси (фасадна та задня межі).
Більш детально місце розташування фактичних меж досліджуваних земельних ділянок відносно меж згідно даних документів першовідводу зображено графічно у додатку №3 «Фактичний порядок користування земельними ділянками №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 відносно меж згідно даних документів першовідведення».
Для відновлення суміжної межі між досліджуваними земельними ділянками №№ НОМЕР_1 , 55а у відповідності до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 04.05.1956 року (ділянка № НОМЕР_1 ) та рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №271 від 01.08.1992р. (ділянка № НОМЕР_2 ) необхідно змістити суміжну межу між ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 на відстань від 0,29 м. до 0,36 м. в бік земельної ділянки №55 (див. додаток №3 «Фактичний порядок користування земельними ділянками №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 відносно меж згідно даних документів першовідведення») з послідуючим переносом сараїв літ. «Ж, И» на вільну від забудови частину земельної ділянки. (т.1 а. с. 112-217).
       Судом першої інстанції в судовому засіданні опитаний експерт ОСОБА_7 , який пояснив, що дослідження проводилось за результатами вивчення матеріалів інвентаризаційних справ на домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , однак первинних актів про виділення земельних ділянок в натурі він не мав, оскільки вони були відсутні в матеріалах справи. 
       Крім того, судом також встановлено, що:
- в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №523/5728/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно з яким ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідачів звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 на площі 12,1 кв. м, та привести її в попередній стан, придатний для використання шляхом демонтажу та знесення частини двох сараїв і забору за власний рахунок. Просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом демонтажу та знесення самовільно збудованої дворової вбиральні на надлишках земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 за власний рахунок;
- рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на площі 12,1 кв. м. та привести її в попередній стан шляхом знесення частини двох сараїв літ."И" ( 2,62 м.) та літ. "К" (1,4 кв. м), а також огорожі №4 довжиною 31,07 м., згідно з матеріалами висновку судової земельно-технічної експертизи №4795/24 від 29.03.2016 року. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення  за власний рахунок самовільно встановленої дворової вбиральні літ."З", розташованої на надлишках земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з матеріалами висновку судової земельно-технічної експертизи №4795/24 від 29.03.2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 250 грн. В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено;
- рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2017 року по цивільній справі №523/5728/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2017 року , у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2017 року було скасовано, а в позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком було відмовлено.
В рішенні апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2017 року по цивільній справі №523/5728/14-ц зазначено:
"земельні ділянки №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 характеризуються як надлишками та недоїмками у землекористуванні та не відповідають документам першовідведення. Виходячи з того, що фактичні межі земельних ділянок сторін як суміжних користувачів не відповідають правовстановлюючій та технічній документації, не встановлені на місцевості в натурі районний суд помилково дійшов висновку що спірні господарські будівлі побудовані на земельній ділянці котра виділена в користування ОСОБА_1 так як обидві сторони користуються ними не в межах їх відведення. Посилання позивачки на те, що господарські споруди під літ « И», «Ж» є самовільними само по собі  не може бути безспірною підставою для їх знесення так як вони побудовані ще в 1987 році та  за відсутні доказів, що вони побудовані на земельній ділянці позивачки та за відсутністю доказів щодо встановлення меж землекористування між сторонами. Інших доказів котрі б свідчили що вони порушують права ОСОБА_1 вона не надала. Крім того встановлено що сарай під літ « К» та дворова вбиральня під літ «З» побудовані на надлишках земельної ділянки котра належить територіальній громаді, проте до участі в справі власник земельної ділянки не залучений. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції помилково вважав, що право позивачки порушено самовільною побудовою господарських будівель на земельній ділянці відведеній позивачці, так як ОСОБА_1 не довела свого права на земельну ділянку на котрій вони побудовані за відсутності доказів щодо встановлення меж та площ земельних ділянок згідно даних правовстановлюючих документів сторін, та незалученням до участі в справі їх власника, а тому з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні вимог".
Крім того, згідно з даними технічної інвентаризації за 04.12.1987 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 вже були побудовані сарай літ. «Ж», сарай літ. «И», та вбиральня літ. «З». 
Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-ІV  для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
Суд звернув увагу, що:
-спірні сарай літ. «Ж», сарай літ. «И», та вбиральня літ. «З» були побудовані до 05.08.1992 
року;
- ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок на земельній ділянці пл. 864 
кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13.05.1997 року;
- ОСОБА_2 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами 
розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 18.08.2003 року;
- попередні власники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з приводу будівництва сараїв під літерами «Ж» та «И» та з приводу порушення меж земельних ділянок до суду або органів місцевого самоврядування не зверталися та претензій один до одного не пред`являли;
- ОСОБА_1 будучи власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 до 2014 року жодних вимог до власників домоволодіння по АДРЕСА_1 не заявляла;
- порядок користування земельними ділянками в тих межах, які існують склався багато років тому. 
Встановивши дані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано послався на правові висновки, які  викладені у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, а також у постанові Верховного Суду від 04.09.2020 року у справі № 619/2275/17 і зводяться до того, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого  у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Встановивши, що: 
діючі межі земельних ділянок сторін існують багато років, попередніми власниками житлових будинків не оспорювалися, всі обставини правовідносин між сторонами вже були встановлені у рішенні апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2017 року по цивільній справі №523/5728/14-ц з єдиною різницею що в якості співвідповідача була залучена Одеська міська рада, до якої позивачем вимоги фактично не заявлялися і що позивач не довела належними доказами, що з моменту вирішення апеляційним судом Одеської області 06.10.2017 року цивільної справи 523/5728/14, сторони змінювали між собою межі земельних ділянок, або була здійснена реконструкція споруд літ. «К», сарай літ. «И», та вбиральня літ. «З»,  
суд першої інстанції набув вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на площі 12,1 кв. м., та привести її в попередній стан шляхом знесення частини двох сараїв літ. «И», площею 2,62 кв. м., та літ. «К», площею 1,4 кв. м., а також огорожі № 4 довжиною 31,07 м., а також зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом знесення за власний рахунок самовільно встановленої вбиральні літ. «З», розташованої на надлишках земельної ділянки.
При цьому суд слушно зауважив, що будівля літ. "К" побудована на надлишках земельної ділянки, яка належить до територіальної громади м. Одеси, а тому саме Одеська міська Рада уповноважена заявляти позовні вимоги щодо її знесення, проте таких вимог Одеська міська рада у справі, що переглядається, не заявляла. 
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 10.10.2022 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе
Судді:                 О.В. Князюк
                                                                       С.О. Погорєлова