ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року 
м. Київ
справа №320/5953/20
адміністративне провадження № К/9901/42589/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Чиркіна С.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 320/5953/20
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України, 
третя особа - Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, 
про визнання протиправним та скасування пункту 65 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою    Міністерства оборони України
на рішення   Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року   (ухвалене у складі головуючого судді Боженко Н.В.) та постанову   Третього апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Божко Л.А., суддів Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.),
У С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
1.   У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із позовом до Міністерства оборони України (далі - Міноборони, відповідач, скаржник), третя особа Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, у якому просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 65 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №37 від 22 березня 2019 року про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ    групи інвалідності з 3 грудня 2018 року внаслідок мінно-вибухової травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини; 
зобов`язати Міністерство оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 листопада 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок №       975) у розмірі 300 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у зв`язку із встановленням ІІ  групи інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.   Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року, позов задоволено.
3.   Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на позивача не розповсюджується дія положень пункту 4   статті 16-3 Закону №   2011-ХІІ       та пункту 8 Порядку № 975, оскільки у 2016 році йому первинно було встановлено групу інвалідності та виплачено у зв`язку з цим допомогу в сумі 240000,00 грн.   Поміж іншим, суди вказали, що відповідачем безпідставно встановлено відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, а також те, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року № 21-446а14, від 10 березня 2015 року № 21-563а14, від 21 квітня 2015 року № 21-135а15 та Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
4.   Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, Міністерство оборони України звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
5.   На підтвердження своїх доводів, у касаційній скарзі скаржник вказує на те, що судами першої та      апеляційної інстанцій неправильно застосовано у спірних правовідносинах положення   статті 16 Закону №2011-XII   у зв`язку із цим суди дійшли помилкових висновків про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення ІІ групи інвалідності.
6. Скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи помилково не враховано правову позицію Верховного Суду, яка висловлена у постановах від 4 березня 2020 року у справі №   240/5765/18 та від 15 липня 2020 року у справі №   240/10153/19, зокрема про те, що дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
7.   Касаційна скарга надійшла до суду 18 листопада 2021 року.
8.   Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі №320/5953/20, витребувано адміністративну справу та запропоновано надати відзив на касаційну скаргу.
9.   Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 01 грудня 2022 року.
Позиція інших учасників справи
10.   Від інших учасників справи відзиву на касаційну скаргу Міністерства оборони України не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
11.   Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 в період з 11 листопада 2014 року по 28 січня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, внаслідок чого 9 січня 2015 року позивачем було отримано вибухову травму.
12. 25 серпня 2015 року позивача було звільнено з військової служби.
13. Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, виданої обласною МСЕК від 14 липня 2015 року, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках ОСОБА_1 становить 15 відсотків, внаслідок травми, пов`язаної виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини.
14. Згідно з Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 4118 від 4 жовтня 2016 року було встановлено причинний зв`язок захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 «травма, захворювання, так, пов`язане із захистом Батьківщини».
15. З 28 грудня 2016 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з травмою, захворюванням, пов`язаними із захистом Вітчизни, згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 072763 від 26 січня 2017 року на підставі чого виплачена допомога в сумі 240   000 гривень.
16. Матеріалами справи підтверджується також і той факт, що згідно з довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу з 3 грудня 2018 року було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з травмою, захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини, згідно довідки МСЕК      серії 12 ААА № 738963.
17. З метою вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги позивач звернувся до Міністерства оборони України з відповідним пакетом документів згідно із Законом №   2011-ХІІ та Порядком № 975, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення II групи інвалідності.
18. 24 квітня 2019 року листом № 7/11187/7 Дніпропетровського обласного Територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України позивача повідомлено про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
19. До цього листа додано виписку з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22 березня 2019 року №37, згідно якої, розглянувши подані документи, відповідач відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги солдату ОСОБА_1 , якого 25 серпня 2015 року звільнено з військової служби та 14 липня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, що сталося 9 січня 2015 року, а 28 грудня  2016 року під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної з захистом Батьківщини, а 3 грудня 2018 року під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини.
20. Посилаючись на абзац 2 пункту 4   статті 16-3 Закону №2011-ХІІ   та пункт 8 Порядку № 975, допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена в сумі 240000 гривень.
21. Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
22. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених   статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
23. Згідно з положенням   частини четвертої статті 328 КАС України   підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
24. Відповідно до частин першої, другої та третьої   статті 242 КАС України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
25. Крім того   стаття 2   та   частина четверта статті 242 КАС України   встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
26. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року   та постанова   Третього апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року не відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є прийнятними з огляду на наступне.
27. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України   передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
28. Стаття 46 Конституції України   визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
29. Частиною другою статті 19 Конституції України   передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
30. Відповідно до   статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII)   виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених   Законом №   2011-ХІІ
31. Відповідно до   частини першої статті 16 Закону №   2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога, ОГД), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
32. Приписами   частини другої статті 16 Закону №   2011-ХІІ передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
33. Згідно із пунктом б частини першої статті 16-2 Закону №   2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІІ групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
34. Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги врегульований   статтею 16-3 Закону №   2011-ХІІ, який вперше запроваджений з 1 січня 2014 року шляхом доповнення   Закону №   2011-ХІІ статтею 16-3 (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 4 липня 2012 року №5040-VI).
35. Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, врегульовано Порядком № 975.
36. Відповідно до пункту 2 Порядку № 975   особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
37. Пунктом 3 Порядку №975 (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
- у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі також - МСЕК).
38. З огляду на це, встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.
39. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 липня 2015 року під час первинного огляду МСЕК позивачу було встановлено 15% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини (довідка МСЕК АГ № 0000849 від 14 липня 2015 року).
40. Надалі, внаслідок чергового переогляду, відповідно до довідки МСЕК АА № 738963 від 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини з 3 грудня 2018 року
41. З огляду на те, що відсоток втрати працездатності вперше та встановлення інвалідності в подальшому встановлювався позивачу органами МСЕК, суд дійшов висновку, що оцінка причин ушкодження здоров`я особи, ступеня такого ушкодження та його наслідків, здійснюється тільки компетентним органом, а саме медико-соціальною експертною комісією, яка, за наслідками такої оцінки, уповноважена визначити ступінь ушкодження здоров`я військовослужбовця (шляхом встановлення відповідного відсотка втрати працездатності або встановлення відповідної групи інвалідності).
42. Оскільки, відповідно до   пункту 3 Порядку №975 законодавець пов`язує момент набуття права на отримання ОГД з датою, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, то заподіяння шкоди здоров`ю та оцінка його ступеню без встановлення такого факту уповноваженим органом - органом МСЕК, в тому числі причинного зв`язку такої шкоди здоров`ю з проходженням військової служби, не створює підстав для виплати ОГД.
43. Це також свідчить про те, що визначальним та достатнім для встановлення права на виплату ОГД є не ступінь тяжкості ушкодження здоров`я, а рішення органу МСЕК про наявність такого ушкодження (яке викликало втрату працездатності або встановлення групи інвалідності).
44. Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок про те, що виплата ОГД з підстав встановлення інвалідності та/або встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності не є самостійними та окремими підставами для виплати ОГД, оскільки законодавець застосовує такі поняття лише для визначення ступеня заподіяння шкоди здоров`ю.
45. Згідно із   пунктом 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ступеня втрати особою професійної працездатності)   та абзацу 1 зазначеного пункту, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
46. Згідно з   частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яка набрала чинності з 1 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
47. За таких умов норми   частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ   застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2014 року.
48. Надалі,   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII   (який набрав чинності з 1 січня 2017 року)   частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XII   доповнено   абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Змістовно   абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII   є конкретизацією правової норми, яка міститься в   абзаці першому. Якщо в   абзаці першому   передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.
49. Обидві ці норми (абзац перший та другий   пункту 4 статті 16-3 Закону   2011-XII) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.
50. З огляду на вищевикладене, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку зі встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду. Передбачені   пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII   обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 1 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 1 січня 2014 року чи після).
51. Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19 та у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18, від 20 лютого 2020 року у справі №806/714/18, від 04 березня 2020 року у справах №240/5688/18 та №240/5765/18, від 12 березня 2020 року у справі №280/148/19, від 30 липня 2020 року у справі №540/2329/18, від 20 серпня 2020 року у справі №240/2269/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 822/1397/18, від 04 травня 2022 року у справі №140/133/19, від 01 червня 2022 року у справі № 240/9429/19, від 15 червня 2022 року у справі №296/8156/17, від 04 серпня 2022 року у справі №   280/5907/19 та від 19 вересня 2022 року у справі №   360/359/21з і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаної позиції.
52. Як вбачається із вищевказаних висновків,   пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII   передбачено вирішення питання виплати ОГД шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
53. Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
54. Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.
55. Таким чином, дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.
56. З огляду на вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту прийняття рішення компетентним органом (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.
57. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.
58. При цьому держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема   частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей)   та   статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.
59. Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006957.
60. Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи з аналогічними правовідносинами зробила наступні висновки:
- встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати ОГД;
- встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату ОГД з урахуванням раніше виплаченої суми;
- дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.
61. З огляду на таке, колегія суддів у цій справі доходить висновку, що оскільки на час первинного встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (14 липня 2015 року) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла та з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (14 липня 2015 року) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (3 грудня 2018 року) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
62. У зв`язку із вищевказаним, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ    групи інвалідності з 3 грудня 2018 року внаслідок мінно-вибухової травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини та зобов`язання Міністерства оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, про задоволення зазначених позовних вимог, викладені з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 18 листопада 2014 року № 21-446а14, від 10 березня 2015 року № 21-563а14, від 21 квітня 2015 року № 21-135а15 та Верховного Суду у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17 є помилковими. 
63. Таким чином, доводи касаційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статті 16 Закону №2011-XII та незастосування судами до спірних правовідносин позиції Верховного Суду, яка міститься у постановах від 15 липня 2020 року у справі №       240/10153/19 та від 04 березня 2020 року у справі № 240/5765/18, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій.
64. Поміж іншим, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 6 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)/2022 у справі про посилений соціальний захист військовослужбовців положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України, а саме: статтям 1, 3, частині першій та другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 17 Конституції України.
65.   Зважаючи на наявну юридичну позицію Конституційного Суду України слід зазначити, що за загальним правилом вона може бути застосована судами тільки з дня ухвалення Конституційним Судом відповідного рішення, тобто з 06 квітня 2022 року.
66. Таким чином, оскільки правове регулювання правовідносин, що є предметом цієї справи, змінилося з 06 квітня 2022 року внаслідок відповідного рішення Конституційного Суду України, то Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від позиції, сформованої Верховним Судом за наслідками розгляду справи №240/10153/19.
67. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, у постанові від 03 червня 2022 у справі № 340/5086/20 та від 15 червня 2022 року у справі №296/8156/17.
68.   Розглядаючи цю справу в касаційному порядку суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статі 341   КАС України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
69.   При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно   пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
70.   Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у   статті 1215 Цивільного кодексу України   передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
71.   Відповідно до   статті 351 КАС України   суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених   статтею 341 цього Кодексу   межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
72. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
73.   Оскільки Судом було встановлено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, то касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувані судові рішення - скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Висновки щодо розподілу судових витрат
74.   Враховуючи, що рішення суду приймається на користь суб`єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат відповідно до   статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись   статтями 341,   345,   349,   351,   355,   356,   359 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року та постанову   Третього апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування пункту 65 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити певні дії.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                                               Н.В. Коваленко
                                                                                                              С.М. Чиркін