Номер провадження: 22-ц/813/7961/22 
Справа № 1519/17112/2012
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 1519/17122/2012
Номер провадження: 22-ц/813/7961/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Зеніної М.О.,

учасники справи:
- особа, яка звернулась з поданням до суду – приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович,
- боржники – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,
- заінтересовані особи – 1) Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (стягувач), 2) Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про встановлення порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Сегеди О.М. 16 серпня 2022 року, про відмову в задоволенні подання приватного виконавця,

встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст заяви

У червні 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із вищезазначеним поданням, в якому просить встановити порядок виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеса по справі 1519/17112/2012, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржниці ОСОБА_1 , а саме - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 57,00 кв. м., в якій зареєстрована неповнолітня - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. обґрунтовує подання тим, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №67529249 із виконання виконавчого листа №1519/17112/2012, виданого Малиновським районним судом м. Одеса від 15 лютого 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» боргу в розмірі - 31 442,53 долара США та - 23 821,02 грн. і судові витрати.
15 листопада 2021 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку було надіслано сторонам виконавчого провадження з повідомленням про вручення 15 листопада 2021 року, за вих. №9311.
Того ж дня приватним виконавцем була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів.
Приватний виконавець у поданні зазначає, що ОСОБА_1 вважається такою, що обізнана про розпочате примусове виконання, оскільки боржнику надсилалась постанова про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Вказує, що згідно з відповідями з банків на рахунках боржника грошові кошти відсутні.
У відповідності з інформацією, наданою МВС України, ДФС, транспорті засоби за боржником не зареєстровані, на обліку ДФС вона не перебуває.
У ході перевірки майнового стану боржниці приватним виконавцем було виявлено квартиру АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном стягувача за цим виконавчим провадженням.
16 листопада 2021 року та 03 грудня 2021 року вимогами ВП №67529249 було зобов`язано боржницю надати безперешкодний доступ до вищевказаної квартири, але під час виїзду на місцезнаходження вищевказаного майна доступ до квартири надано не було. У зв`язку з чим приватним виконавцем 06 грудня 2021 року було проведено опис квартири АДРЕСА_1 , та складено відповідну постанову без доступу до внутрішніх приміщень квартири.
ОСОБА_4 вказує, що у квартирі за вищевказаною адресою зареєстрована неповнолітня - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг від 26 листопада 2021 року за вих. №П5-318889-ю/л, та ускладнює виконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина.
Приватний виконавець зазначає, що відповідно до підпункту 18.12 договору іпотеки від 30 квітня 2008 року іпотекодавець зобов`язаний не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя та нотаріально посвідченої згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Однак, іпотекодавець всупереч умов договору та вимог закону, як власниця квартири та мати неповнолітньої, звернулась до держорганів з метою реєстрації у предметі іпотеки своєї неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , не отримавши на це письмової згоди від іпотекодержателя.
Також, приватний виконавець звертає увагу суду на те, що згідно із відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг від 26 листопада 2021 року за вих. №П5-31889-ю/л батько дитини у іпотечній квартирі не зареєстрований.
Вказує, що згідно із даними ДРАЦС чоловік боржниці та батько дитини - ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою - АДРЕСА_2 . Проте, незважаючи на норми ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», боржниця зареєструвала дитину саме у іпотечній квартирі (а. с. 124 – 126 зворотна сторона).

2.2 Короткий зміст ухвали суду, мотивування його висновків

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні вищевказаного подання приватного виконавця.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спірна квартира, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , є об`єктом іпотеки за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року, в якій без дозволу іпотекодержателя - ПАТ «Марфін банк» з 19 серпня 2011 року зареєстрована малолітня донька боржниці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Матеріали справи не містять даних про звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки у зв`язку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 умов кредитного договору №00022R10 від 30 квітня 2008 року на підставі рішення суду.
У матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування, що надається відповідно до закону, на передачу на реалізацію квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована за місцем проживання своєї матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітня - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ураховуючи те, що приватним виконавцем не отримано позитивний дозвіл органів опіки та піклування у зв`язку з передачею на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має малолітня дитина, тобто не дотримана процедура реалізації нерухомого майна, яка докладно наведена вище, підстав для задоволення його подання в порядку ст. 435 ЦПК України не вбачається.
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали подання не містять достатніх доказів наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити дане подання приватного виконавця. У зв`язку з чим спірне майно, а саме - квартира АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 05 травня 2001 року та від 01 березня 2006 року, є таким, на яке згідно із законодавством не може бути звернуто стягнення. Тому суд першої інстанції вважав вказане подання таким, що не підлягає задоволенню (Т. 1, а. с. 198 – 201 зворотна сторона).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Зауліна О.Г., діюча від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М., просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищевказаного подання.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає про те, що: 1) всупереч умов договору та вимог закону, власниця квартири та мати неповнолітньої звернулась до держорганів з метою реєстрації у предметі іпотеки своєї неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 .. При цьому не була отримана на це письмова згода від іпотекодержателя. Згідно із відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг від 26 листопада 2021 року за вих. №П5-31889-ю/л батько дитини у іпотечній квартирі не зареєстрований. Згідно із даними ДРАЦС чоловік боржниці та батько дитини - ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою - АДРЕСА_2 . Незважаючи на норми ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», боржниця зареєструвала дитину саме у іпотечній квартирі з метою ухилення від виконання рішення про стягнення боргу; 2) надання дозволу у судовому порядку на передачу на примусову реалізацію предмета іпотеки, в якому зареєстровано неповнолітнього, у рамках виконання рішення суду про стягнення боргу не змінює суті рішення про стягнення боргу; 3) приватний виконавець обрав спосіб захисту прав шляхом звернення до суду з вищевказаним поданням, отже посилання суду на відсутність дозволу органу опіки та піклування є помилковим (а. с. 213 – 216 зворотна сторона).

2.5 Доводи інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.08.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2022 року, про відмову в задоволенні подання приватного виконавця (а. с. 223 – 223 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2022 року було призначено розгляд справи на 06.10.2022 року о 16 годині 30 хвилин (а. с. 233).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.10.2022 року розгляд справи 06.10.2022 року о 16 годині 30 хвилин визначено провести в режимі відеоконференції.
Адвокат Зауліна Ольга Григорівна, діюча від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, та представник ПАТ «МТБ Банк» прийняли участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Не прийняли участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

У вересні 2012 року ПАТ «Марфін Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов було обґрунтовано тим, що 30 квітня 2008 року між ВАТ «Марфін банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір №00022R10, згідно якого останній було надано кредитні кошти у сумі 35 138,17 доларів США, з терміном погашення до 29 квітня 2028 року, з укладанням додаткової угоди від 30 квітня 2008 року (а. с. 9 - 12, 16 - 24).
В якості забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №00024r10 від 30 квітня 2008 року, з укладанням додаткової угоди до договору поруки від 22 травня 2009 року (а. с. 27 - 28, 27 - 28).
30 квітня 2008 року в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № ВКК №586933, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу від 05 травня 2001 року та від 01 березня 2006 року з укладанням договору від 22 травня 2009 року про внесення змін до договору іпотеки від 30 квітня 2008 року (а. с. 31 - 36, 37 - 40).
У зв`язку з несплатою заборгованості за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягала стягненню солідарно з відповідачів.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2013 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 16 січня 2013 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року в розмірі - 31 442,53 долара США та 23 821,02 грн. – заборгованість по пені та штрафу, 2 775,39 грн. – сума судового збору.
В задоволенні решти вимог банку відмовлено (а. с. 92, 95 - 99).
15 лютого 2013 року Малиновським районним судом м. Одеси виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь банку вищевказаної суми заборгованості (а. с. 100 - 100 зворотна сторона).
15 листопада 2021 року приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №67529249 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа про стягнення з боржника ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року на користь ПАТ «Марфін банк» (а. с. 138 - 139).
15 листопада 2021 року приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_1 (а. с. 140, 141 - 142).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі наявних у справі та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про встановлення порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 .

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012).
Конституція України є основним законом України. Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.
Частиною першою статті 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно допуску до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуації, що суперечить принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язались поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України").
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Глоба проти України" N 15729/07 від 5 липня 2012 року вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції серед іншого (inter alia) захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній із сторін. Відповідно виконанню судових рішень не можна перешкоджати, відмовляючи у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, N 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Згідно з частиною першою ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.
Згідно з статтею ст. 436 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Як передбачено частиною третьою статті 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачене, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Відповідно до п. 28 Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
Звертаючись до суду з поданням, приватний виконавець просить встановити порядок виконання рішення суду.
Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст. 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.
Як зазначалось вище, 30 квітня 2008 року в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №00022R10 від 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № ВКК №586933, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу від 05 травня 2001 року та від 01 березня 2006 року з укладанням договору від 22 травня 2009 року про внесення змін до договору іпотеки від 30 квітня 2008 року (а. с. 31 - 36, 37 - 40).
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.06.2019 року у справі №350/426/16-ц – «задовольняючи заяву про встановлення способу виконання судового рішення зі стягнення грошових коштів на отримання дозволу на продаж предмета іпотеки без надання відповідного дозволу органу опіки, суди фактично змінюють рішення суду по суті та самостійно змінюють спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України».
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість задоволення вищевказаного подання приватного виконавця з огляду на незаконність зміни рішення суду по суті та самостійної зміни способу захисту судом, що передбачений статтею 16 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що надання дозволу у судовому порядку на передачу на примусову реалізацію предмета іпотеки, у якому зареєстровано неповнолітнього, у рамках виконання рішення суду про стягнення боргу не змінює суті рішення про стягнення боргу є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича,є недоведеною, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича,відсутні.

3.5 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Згідно п. 26 ст. 352, ст. 389 ЦПК України у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про відстрочення і розстрочення, зміни чи встановленню способу порядку виконання рішення, після їх перегляду у суді апеляційної інстанції не оскаржуються.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Зауліної Ольги Григорівни, діючої від імені Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, – залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2022 року, про відмову в задоволенні подання приватного виконавця – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова 

                                                                О. М. Таварткіладзе