ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 грудня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/9258/21 
Номер провадження 22-ц/816/1215/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сумська міська рада,
треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2022 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 18 жовтня 2022 року, 

                                                 в с т а н о в и в:

22 грудня 2021 ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Цюпку О.В., звернувся до суду з позовом до Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження в частині включення до складу співвласників квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині надання квартири у приватну спільну сумісну власність.
Свої вимоги мотивував тим, що є військовослужбовцем та проходить військову службу у Головному управлінні Національної гвардії України, за місцем проходження служби житлом не забезпечений. З метою поліпшення своїх житлових умов шляхом безоплатної приватизації житла за місцем проходження служби, він навесні 2021 року почав збирати необхідні документи і з довідок Ощадбанку та Сумського МБТІ йому стало відомо, що право на приватизацію житла було використане ним ще у 1994 році.
04 жовтня 1994 року виконавчим комітетом Сумської міської ради на підставі розпорядження № 4143 від 21 вересня 1994 року було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким позивача було визначено спільним сумісним власником квартири АДРЕСА_1 .
На момент приватизації квартири АДРЕСА_1 батьками позивача, йому виповнилося повних 15 років, тому він не міг самостійно вирішувати, приватизувати йому житло, чи ні. Розпорядившись за нього правом на приватизацію, його батьки фактично позбавили позивача скористатися таким правом у майбутньому і на теперішній час він позбавлений можливості отримати житло в порядку приватизації за місцем проходження служби та поліпшити свої житлові умови.
Вважав, що відповідно до положень ст. 27 ЦК України розпорядження органу приватизації від 21 вересня 1994 року в частині передачі квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 та свідоцтво про право власності на житло в частині визначення його співвласником вказаної квартири є незаконними та підлягають скасуванню.
При цьому зазначав, що скасування вказаних актів ніяким чином не вплине на право власності його батьків на квартиру, оскільки згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв.м загальної площі на кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , загальна її площа складає 45,8 м кв., що є достатнім для передачі її безоплатно у власність двох осіб (21+21+ 10 = 54).
Посилаючись на вказані обставини, просив суд:
- визнати недійсним розпорядження виконавчого комітету Сумської міської ради № 4143 від 21 вересня 1994 року в частині включення ОСОБА_1 до складу співвласників квартири АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 1994 року в частині надання позивачу у приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання недійсним розпорядження в частині включення до складу співвласників квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині надання у приватну спільну сумісну власність квартири.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якою визначалося, що за неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згідно з ст. 13 ЦК Української РСР, неповнолітні віком від 15 до 18 років наділялися правом на укладення угод за згодою батьків (усиновителів) або піклувальників. 
Вказує, що на момент подання батьками заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 йому виповнилося 15 років, а тому його право на прийняття рішення щодо приватизації житла не могло бути обмеженим через недосягнення ним повноліття. 
Доводить, що не висловлював свого бажання на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , приватизація здійснена батьками без його відома. Також зазначає, що заява № 66 від 25 липня 1994 року про передачу у власність квартири не містить його підпису, не підписана від його імені батьками, тому приватизація квартири мала бути здійснена тільки на його батьків.    
У відзиві на апеляційну скаргу Сумська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V  ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_3 , які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, 25 липня 1994 року наймач ОСОБА_2 звернувся до Управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому майна із заявою на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується ним та членами його сім`ї на умовах найму (а.с. 69).
На підставі вказаної заяви прийняте розпорядження Фонду комунального майна № 4143 від 21 вересня 1994 року про задоволення прохання наймача ОСОБА_2 на приватизацію вказаної квартири і передано квартиру у спільну сумісну власність йому та членам його сім`ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 8, 67).
04 жовтня 1994 року на підставі розпорядження від 21 вересня 1994 року № 41434, виконавчим комітетом Сумської міської ради народних депутатів видано Свідоцтво на право власності на житло реєстровий № 623, яким посвідчено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членів його сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).
На момент проведення приватизації житла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  був неповнолітньою особою, якій виповнилося повних 15 років (а.с. 7).
За даними довідки Головного управління Національної гвардії України від 30 листопада 2021 року № 652, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Головному управлінні Національної гвардії України (а.с. 5).
З довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради» від 13 жовтня 2021 року № 438404 вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 жовтня 1994 року, виданого Сумським міськвиконкомом та зареєстрований за № 623, дата реєстрації 17 жовтня 1994 року (а.с. 10).
Із заяви ОСОБА_2 до керівника управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому від 25 квітня 1994 року, судом встановлено, що заява на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 подана за підписом наймача квартири ОСОБА_2 та повнолітніх членів його сім`ї, а саме ОСОБА_3 , підпис ОСОБА_1 (позивача) відсутній, є позначка (неповнолітній) (а.с. 69).
Згідно з довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 25 липня 1994 року № 167, яка додана ОСОБА_2 до заяви від 25 липня 1994 року, вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 (наймач), ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_1 (син) (а.с. 70).
За інформацією АТ «Держаний ощадний банк України» від 25 травня 2021 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 в основних списках громадян на отримання приватизаційних цінних паперів значиться. Житловий чек частково використаний 13.01.1995 р. на суму 4,17 грн. Залишок по житловому чеку складає 0,03 грн (а.с. 16).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обставин, які б свідчили про порушення чинного на той час законодавства про приватизацію органом приватизації чи батьком позивача, який під час приватизації квартири діяв в інтересах неповнолітнього сина. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. 
Відповідно до ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ст. 5 ЦК України, в ред. 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
На момент виникнення спірних правовідносин - 1994 рік, вони були врегульовані Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) в редакції 18 липня 1963 року, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 19 червня 1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56.
Так, приватизація квартири, в розумінні, чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, є цивільно-правовою угодою, підстави визнання її недійсною передбачені ЦК УРСР.
За змістом ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств відомчий житловий фонд).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЖК Української РСР (у редакції від 01 січня 1993 року) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.
Статтею 62 ЖК Української РСР визначено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Згідно зі ст. 11 ЦК УРСР 1963 року, повна цивільна дієздатність виникає з досягненням повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.
Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції від 19 червня 1992 року) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі).
Процедура передачі будинків у власність громадянам визначена Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі по тексту Положення).
Відповідно до п. 4, 5 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

За встановлених судом обставин, наведених норм права, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Доводи позивача про те, що приватизувавши квартиру у 1994 році на всіх членів сім`ї, в тому числі на нього, який не досяг повноліття, батьки позбавили його права на приватизацію житла за місцем проходження служби та можливості поліпшити свої житлові умови, є необґрунтованими.
Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на 25 липня 1994 року неповнолітній ОСОБА_1 був членом сім`ї наймача (батька ОСОБА_2 ) та постійно проживав у житлі, яке підлягало приватизації (а.с. 70), що наділяло батька правом на включення його  до складу власників приватизованого житла.
Судом правильно зауважено, що приватизація житла батьками позивача у 1994 році на той час відповідала його інтересам, як неповнолітньої особи.
Такий висновок зроблений судом на підставі належним чином оцінених доказів у справі та відповідає нормам ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», діючому на час здійснення приватизації Положенню про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженому наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, Житловому Кодексу України. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,   

                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук