Ухвала
іменем України 
29 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 624/799/19                    
провадження № 51-2116 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати  Касаційного кримінального суду      у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 17 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року щодо нього,
 
встановив:
 
За вироком Красноградського районного суду Харківської області від 17 березня         2020 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно достатті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) є таким, що судимості не мав, визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією Ѕ частини належного йому майна.
Також, цим вироком засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , щодо яких судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
07 серпня 2018 року о 14:17 ОСОБА_4 , попередньо вступивши в злочинну змову з ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , маючи злочинний умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), зателефонував потерпілому ОСОБА_6 , який займається скупкою свиней для власних потреб та, ввівши в оману останнього, запропонував придбати у нього свиней за обумовлену суму в с. Лозова Кегичівського району Харківської області.
Потерпілий ОСОБА_6 погодився на вказану пропозицію та 07 серпня 2019 року виїхав за вказаною адресою на своєму автомобілі, марки ГАЗ 3302 д.н. НОМЕР_1 , взявши при цьому з собою грошові кошти в сумі 79 000 грн.
 07 серпня 2019 року близько о 18:24 потерпілий ОСОБА_6 приїхав до обумовленого місця по вул. Лозівській в с. Лозова Кегичівського району Харківської області та зупинився біля лісопосадки в безлюдному місці біля електроопори № 34, де знаходилися лише ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , які були раніше незнайомі потерпілому. Надалі, ОСОБА_7 раптово завдав потерпілому ОСОБА_6 один удар правою ногою в область верхніх зубів, після чого одразу дістав з лівого рукава своєї спортивної кофти бейсбольну биту, якою спричинив близько трьох ударів по руках потерпілого, який захищав голову від ударів, затуляючись обома руками. Після чого, ОСОБА_4 з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого, спочатку завдав ОСОБА_6 один удар вищевказаною бейсбольною битою по голові в область правої скроні останнього, а потім завдав ще близько трьох ударів битою по руках та тулубу потерпілого, при цьому потерпілий ОСОБА_6 захищався, виставляючи руки перед собою. 
В подальшому, ОСОБА_4 знову завдав потерпілому близько п`яти ударів бейсбольною битою по руках та тулубу зліва та справа. Далі ОСОБА_6 схватився за бейсбольну биту та разом з ОСОБА_4 впав на землю, де вже в лежачому положенні ОСОБА_7 завдав потерпілому один прямий та один тичковий удар ногою в голову та близько трьох ударів ногами в область тулубу.
Надалі, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу із ОСОБА_8 та ОСОБА_4 направленого на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вирвав з рук потерпілого барсетку з грошима в розмірі 79 000,00 грн та потім нападники зникли з місця вчинення злочину, завдавши потерпілому майнову шкоду на вказану суму.
Під час розбійного нападу потерпілому були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року вирок Красноградського районного суду Харківської області від 17 березня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2022 року касаційну скаргу засудженого   ОСОБА_4 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
23 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга засудженого зі змісту якої вбачається, що він не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо нього.
Обґрунтовує тим, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого частиною 2 статті 187 КК, оскільки потерпілому завдані легкі тілесні ушкодження, що не вказує на розбій та відсутня попередня змова між засудженими, при цьому стверджує про те, що тілесні ушкодження потерпілому він не завдавав.
Зазначає про те, що як в суді, так і під час досудового розслідування, сторона обвинувачення не довела хто саме дзвонив потерпілому.
При цьому, засуджений вказує на неповноту судового слідства, оскільки йому відмовлено у допиті свідків, а в основу вироку покладено суперечливі показання потерпілого.
Окрім того, вказує на те, що протокол проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року був прийнятий судом як належний доказ незаконно, оскільки ця слідча дія проведена з порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України            (далі – КПК).
Крім того, посилається на те, що він був позбавлений права на захист.
До того ж, зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений зазначає про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок суворості. Засуджений вказує на те, що судами не враховано, що він позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_9 , 2013 року народження.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПКпередбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
У касаційній скарзі засуджений, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПКне є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Доводи засудженого про те, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого частиною 2 статті 187 КК, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, судом встановлено, що з показань потерпілого ОСОБА_6 убачається, що засудженими ОСОБА_10 та ОСОБА_4 йому було завдано удари в область голови бейсбольною битою, а потім його били ногами по голові та тілу, вирвали барсетку з грошима та втекли.
Такі показання, відповідно до змісту вироку, узгоджувалися з письмовими доказами, зокрема, з протоколом проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року та фототаблицею до нього; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 серпня 2019 року; висновком судово-медичної експертизи                 № 12-14/119-КР/19 від 25 вересня 2019 року; протоколами огляду місця події від 07 та 08 серпня 2019 року та фототаблицями до них; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 08 серпня 2019 року; висновком експерта                   № 2/963СЕ-19 від 30 вересня 2019 року; висновком експерта № 15/719-Дм від 01 жовтня 2019 року; висновком експерта № 14/1979-Дм/19 від 28 вересня 2019 року.
Крім того, судом враховано, що засуджені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечували того, що застосовували бейсбольну биту у відношенні до потерпілого та завдали йому тілесних ушкоджень.
Також, судом спростовані доводи ОСОБА_4 про невинуватість у вчиненні розбійного нападу.
Так, суд першої інстанції, аналізуючи висновок судово-медичної експертизи №12-14/119-КР/19 від 25 вересня 2019 року, встановив, що засудженому було завдано такі тілесні ушкодження: забійні рани, синці, подряпини волосистої частини голови, обличчя; численні синці грудної клітини, верхніх кінцівок, численні садна та подряпини верхніх кінцівок. З приводу забійної рани голови проведена операція – первинна хірургічна обробка рани в правій тім`яній ділянці з накладенням хірургічних швів. Всі тілесні ушкодження могли утворитися в термін, вказаний потерпілим. Забійна рана із накладенням хірургічних швів по ступеню тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також, судом враховано висновок експерта № 2/963СЕ-19 від 30 вересня 2019 року, відповідно до якого на п`яти відрізках липкої стрічки відкопійованих з дерев`яної бейсбольної бити, вилученої поблизу автомобіля ВАЗ 2106 днз НОМЕР_2 виявлені сліди пальців рук та сліди ділянок долонь, які відповідають дактилокарті наданої на дослідження та заповненої на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дактилокарті наданої на дослідження та заповненої на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вина засудженого                 ОСОБА_4 доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковано за частиною 2 статті 187 КК. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, вважав, що доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого                   частиною 2 статті 187 КК, за наведених у вироку суду обставин, та правильність кваліфікації дій останнього є вірним та ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів сумніву не викликають, оскільки вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 187 КК, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, яким суди надали належну оцінку. 
Що стосується посилання засудженого на те, що відповідно до висновку експертизи тілесні ушкодження, які були завдані потерпілому, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та, на його думку, не є небезпечними для життя останнього, що ставить під сумнів кваліфікацію дій як розбій, то колегія вважає за необхідне вказати наступне.
Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині 1 цієї статті.
Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства.
Небезпечне для життя та здоров`я насильство (стаття 187, частина 3 статті 189 КК) – це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, у висновку судово-медичної експертизи №12-14/119-КР/19 від 25 серпня 2019 року встановлено, що потерпілому ОСОБА_11 заподіяно саме легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а тому посилання засудженого на те, що завдані потерпілому тілесні ушкодження не є небезпечними для життя, є безпідставними.
Що стосується посилання засудженого на не встановлення того, хто саме телефонував потерпілому, які є аналогічними доводам апеляційної скарги його захисника, то апеляційний суд, спростовуючи такі доводи та враховуючи, що в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 підтвердив, що з ним по телефону розмовляв саме           ОСОБА_4 , вказав на те, що винуватість, зокрема,  останнього підтверджується саме сукупністю всіх доказів, досліджених в ході судового розгляду, та оціненими судом відповідності до вимог кримінального процесуального закону у тому числі статті 94 КПК, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, з чим погоджується і колегія суддів.
Також, засуджений у касаційній скарзі зазначає, про те, що прокурор у судовому засіданні відмовився від допиту свідків сторони обвинувачення, а під час судового розгляду в суді першої інстанції і йому було відмовлено у допиті свідків.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 26 КК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Зі змісту оскаржуваних рішень видно, що прокурор відмовився від допиту свідків, що є його правом.
Водночас, у касаційній скарзі засуджений не зазначає, яких саме свідків сторона захисту хотіла б допитати та який вплив такі дані мали на постановлений вирок. 
Що стосується доводів засудженого про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року був прийнятий судом як належний доказ незаконно, оскільки ця слідча дія проведена з порушенням вимог КПК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Так, як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, цим судом встановлено, що вказана слідча дія проведена з дотриманням вимог статті 240 КПК, а наявність декількох статистів в обов`язковому порядку, та застосування дерев`яної палки замість бейсбольної бити при слідчому експерименті, не передбачено вимогами цього закону, а тому такі доводи з урахуванням відсутності їх мотивування в касаційній скарзі є неспроможними. 
Доводи ОСОБА_4 про те, що у вироку не наведено жодного доказу наявності попередньої змови між засудженими, також є безпідставними.
Такі доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника засудженого.
Як встановив суд першої інстанції, всі учасники розбійного нападу приховали сліди злочину, а саме: автомобіль, на якому прибули до місця його вчинення, бейсбольну биту, рукавички та поділили кошти потерпілого.
Апеляційний суд, погодився з таким висновком суду першої інстанції та вважав безпідставною версію обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що грошові кошти вилучені за його місцем проживання належать його брату, оскільки у ОСОБА_12 було вилучено грошові кошти в сумі, яка майже відповідає сумі грошових коштів, вилучених в його брата – ОСОБА_13 під час його затримання, що додатково підтверджує наявність попередньої змови між засудженими. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку про те, що всі ці узгодженні між собою та доповнюючі один одного дії засуджених, які під час вчинення злочину виконували відведені їм ролі, свідчать про попередню домовленість останніх на вчинення вищевказаного злочину та безперечно викривають їх у скоєному розбої.
Також, апеляційний суд вважав, що твердження сторони захисту про відсутність попередньої змови у засуджених на вчинення розбою слід розцінювати як спробу пом`якшити кримінальну відповідальність ОСОБА_14 та уникнути кримінальної відповідальності ОСОБА_15 і ОСОБА_4 .
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів сумніву не викликають, оскільки, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вина засудженого ОСОБА_4 доведена повністю. 
Що стосується доводів засудженого про те, що він був позбавлений права на захист, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що захисник був присутнім в суді першої та апеляційної інстанцій, а засуджений у своїй касаційній скарзі не наводить мотивів того, яким саме чином було порушено його право на захист та не вказує на якій стадії кримінального провадження мало місце таке порушення.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного йому покарання внаслідок суворості та можливості призначення менш суворого покарання є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією Ѕ частини належного йому майна, врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, особу засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за крадіжку чужого майна, однак судимість згідно до положень статті 89 КК погашена, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
 
Місцевий суд зважив і на обставину, що пом`якшує покарання – наявність малолітніх дітей, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
 
Також, суд звернув увагу на обставини вчиненого злочину, а саме що був вчинений розбійний напад за попередньою змовою трьох осіб на одну особу із застосуванням бейсбольної бити та з спричиненням потерпілому легких тілесних ушкодженням, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. При цьому, суд дійшов висновку про те, що засудженому ОСОБА_4 неможливо призначити мінімальне покарання, так як він приймав активну участь у вчиненні злочину, щиро не розкаявся.
 
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд додатково зважив на ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, який є тяжким злочином, особу засудженого ОСОБА_4 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за крадіжку чужого майна, однак судимість згідно до положень статті 89 КК погашена, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією Ѕ частини належного йому майна, у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскільки під час призначення покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається засуджений у касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу засуджений.
 
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.
 
Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 17 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                     ОСОБА_3