ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2132/22 Справа № 209/2642/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
       при секретарі                Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИЛА:
       В серпні 2018 року до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення.
       В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1996 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Після придбання квартири в ній були зареєстровані вона, її чоловік, син та ОСОБА_2 , яка є її дочкою. 10 квітня 2015 року чоловік з сином знялися з реєстраційного обліку у спірній квартирі. З початку серпня 2017 року ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вона, не пояснивши причин, залишила її житло та забрала свої речі. Навіть після цього у ОСОБА_2 був доступ до квартири, бо вона мала ключі. Вона не перешкоджала їй у користуванні житлом у зазначеній квартирі. З підстав реєстрації ОСОБА_2 в її квартирі, вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб і позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 .
       В обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 , яка є її матір`ю, дійсно є власником квартири АДРЕСА_1 . Після придбання зазначеної квартири її, як члена сім`ї, було зареєстровано у спірній квартирі. Вона проживає та працює у м.Кам`янському. У спірній квартирі вона мешкала до серпня 2017 року, після чого була вимушена з`їхати з квартири, при цьому залишивши свої особисті речі, у зв`язку зі сваркою з матір`ю - ОСОБА_1 . Вона неодноразово намагалася помиритися з матір`ю, натомість остання миритися не бажала та перешкоджала їй у доступі до квартири, спочатку фізично, а потім взагалі змінила замки та не надала ключі від вхідних дверей, таким чином позбавивши її примусово правом користування житловим приміщенням у квартирі. У жовтні 2018 року вона звернулася до Дніпровського ВП з заявою про вчинення їй ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , проте їй було рекомендовано звернутися до суду за захистом свого порушеного права, оскільки зазначені правовідносини відносяться до цивільно-правових відносин. Іншого житла, окрім зазначеної квартири, вона не має і інтересу до неї вона не втратила. Просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1 ; відшкодувати судові витрати, первісний позов залишити без задоволення.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.12.2018 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла задоволено в повному обсязі.
       Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 704,33 грн.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення - відмовлено в повному обсязі.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2018 року - залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 09.12.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника - відмовлено повністю.
       Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення - задоволено повністю.
       Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
       Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.
       В апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року в зв`язку з грубим порушенням норм процесуального права.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1996 року є власником квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., реєстровий №1-3794, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21639225 від 22 січня 2009 року, реєстраційний номер квартири 26196036 (а.с.8, 9).
       15 жовтня 1996 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 (а.с.10).
       З 2 серпня 2017 по теперішній час ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає. Весь цей час ОСОБА_2 мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_3 , як пояснила мешкає у подруги. 
Вказані обставини підтверджуються актами про непроживання від 23 серпня 2017 року, 16 січня 2018 року, 17 липня 2018 року (а.с.11, 12, 13), листом Дніпровського ВП Кам`янського ГУНП в Дніпропетровській області від 02.08.2010 року вихідний №462/12.8745, (а.с.15), листом КП КМР «УКОЖФ» Кам`янської міської ради від 08.08.2018 року вихідний №155з/н, поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також визнано сторонами у справі у судовому засіданні.
       Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
       Згідно з ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
       Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Згідно із ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
       Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
       Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
       Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі – ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
       Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
       Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
       Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
       Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»
       У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
       Колегія суддів, враховуючи те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, враховуючи інтереси ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити, оскільки відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що саме вона власник квартири, а ОСОБА_2 - колишній член сім`ї, тому втратила право користування житлом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням (постанова ВС від 03.02.2021 року у справі №501/2010/18, постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15).
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, так як вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
       Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач має інше житло, яке отримала у спадок, колегія суддів вважає необгрунтованими виходячи з наступного.
       Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибула на інше постійне місце проживання, просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житлом.
       Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідачки на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
       При цьому слід враховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.
       На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
       Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №161/20415/19 (провадження № 61- 14025св21).
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича

                                                                       М.Ю.Петешенкова