ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       15 листопада 2022 року        м. Чернівці                Справа № 723/5520/20

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанська Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач/відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,
відповідач/позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та її представника  ОСОБА_3 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 вересня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати останнього не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №53, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету міської ради депутатів трудящих м. Сторожинець №174/21 від 04.11.1976 року, позивач є основним квартиронаймачем однокімнатної квартири (суміжної кімнати) АДРЕСА_1 , площею 18 кв.м. по зазначеній адресі, яка була отримана на сім`ю із двох осіб, в якій позивач зареєстрована.
Вказаним рішенням також видано ордер на заселення 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 30 м.кв. у цьому ж будинку на сім`ю ОСОБА_4 із трьох осіб.
Зазначені квартири належать до комунальної власності, що підтверджується доданою довідкою КП «Сторожинецьке ЖКГ» №203 від 01.12.2020 року.
На час звернення до суду основний квартиронаймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 померла, а її чоловік ОСОБА_2 , який є відповідачем по цій справі, чинить позивачці перешкоди у користуванні її житловою площею, а саме не надає їй ключ від вхідних дверей загальної квартири, не дає можливості провести приватизацію спільної квартири та самовільно використовує житлову площу ОСОБА_1 , а тому на підставі наведеного просила позов задовольнити.
Провадження №22-ц/822/826/22

В свою чергу, ОСОБА_2 у лютому 2022 року звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Позов мотивував тим, що він є основним квартиронаймачем квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказував, що 04.11.1976 року на ім`я його покійної дружини ОСОБА_4 було видано ордер за №52, відповідно до якої вона разом із своєю родиною набула право проживання у зазначеному помешканні.
З вказаного часу по сьогоднішній день родина, а саме ОСОБА_2 , як основний квартиронаймач, ОСОБА_5 (спільний син) постійно проживають та утримують даний об`єкт нерухомого майна.
       Наголошує, що відповідачу за зустрічним позовом також було видано ордер за №53 від 05.11.1976 року на двох осіб, однак у вказаному помешканні такі особи не проживають більше 20 років.
Зважаючи на той факт, між особами, на яких було видано ордера у 1976 року, не складалися стосунки та мали місце судові спори, у 1994 років ОСОБА_4 звернулася до органу місцевого самоврядування з метою вирішення спірного питання, на що було отримано лист за №232 від 10.11.1994 року з відповідними постановою за №28 від 06.05.1994 року та рішенням за №116 від 17.06.1994 року, із змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 було виділено квартиру площею 19,6 кв.м. по АДРЕСА_4 - 2 та з квартирного обліку вказана особа була знята.
Враховуючи наведене просив позов задовольнити.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Вказують на обставини та мотиви, наведені в позовній заяві, наголошують, що встановлені обставини в рішенні суду щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 через зняття її з квартирного обліку є припущенням.
Зазначають, що ОСОБА_1 була відсутня у спірному житлі не з власної волі, а через дії суміжних користувачів квартир АДРЕСА_1 та їх триваючу протиправну поведінку.
Крім того, ОСОБА_1 не втрачала інтерес до свого житла, в ньому знаходилися її особисті речі, не набувала на прав на інше житло, сплачувала комунальні послуги, тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з того, що в спірній квартирі зареєстрована особа, яка не має жодного відношення до власності чи права проживання, і враховуючи той факт, що ОСОБА_2 не має можливості у позасудовому порядку домовитися з ОСОБА_1 про добровільне зняття з реєстрації, вимушений був звернутися до суду з метою визнання її такою, що втратила право на проживання у помешканні, що є фактично підставою для зняття її з реєстрації.
Також вказав, що ОСОБА_1 більше 20 років не тільки не проживає, а також не бере участі в утриманні житла та не сплачує комунальні платежі, не дбає про благоустрій помешкання, усі ці обв`язки виконує ОСОБА_2 одноособово, за усіх фактично зареєстрованих осіб, про що було надано оригінали комунальних книжок з відповідними квитанціями при дослідженні доказів.
Що стосується задоволення зустрічного позову, то суд зазначив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, у зв`язку з чим дійшов висновку, що викладені у зустрічному позові обставини справи знайшли своє підтвердження матеріалами справи, показами свідків та вимогами чинного законодавства.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 05.11.1976 року виконкомом Сторожинецької міської ради депутатів трудящих ОСОБА_1 видано ордер №53 на право зайняття однієї кімнати №8а в будинку АДРЕСА_1 , загальною жилою площею 17,56 кв.м. на сім`ю у складі двох осіб на підставі рішення вказаного органу від 04.11.1976 року №174/21 (т.1 а.с.4-7).
Згідно довідки КП «Сторожинецького житлово-комунального господарства» №203 від 01.12.2020 року квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 знаходяться на балансі КП «Сторожинецьке ЖКГ» та перебувають у комунальній власності Сторожинецької міської ради (т.1 а.с.11).
З копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 встановлено, що місце проживання останньої зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 з 16.03.1979 року (т.1 а.с.18).
У відповідності до довідки №2742 від 18.11.2020 року виданої КП «Стородинецьке ЖКГ», вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12).
З листа Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області №17874 від 16.11.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до поліції з причин чинення перешкод у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2 (т.1 а.с.13).
Крім того, 05.11.1976 року виконкомом Сторожинецької міської ради депутатів трудящих ОСОБА_4 видано ордер №52 на право зайняття двох кімнат №8 в будинку АДРЕСА_1 , загальною жилою площею 30 кв.м. на сім`ю у складі трьох осіб на підставі рішення вказаного органу від 04.11.1976 року №174/21 (т.1 а.с.157-158).
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26.10.1994 року зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди в користуванні житловою кімнатою площею 17,56 кв.м. та передати їй ключі від вхідних дверей (т.1 а.с.15-17).
Згідно постанови президії правління Сторожинецького районного комітету профсоюзу працівників потреб кооперації №28 від 06.05.1994 року прийнято рішення про виділення квартири ОСОБА_1 , житловою площею 19,60 кв.м. в будинку по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.140). 

Рішенням виконавчого комітету Сторожинецької міської ради народних депутатів №116 від 17.06.1994 року затверджено постанову №28 від 06.05.1994 року про виділення однокімнатної квартири ОСОБА_1 (т.1 а.с.141).
Листом виконавчого комітету Сторожинецької міської ради народних депутатів від 10.11.1994 року №232 повідомлено ОСОБА_4 що ОСОБА_1 виділено іншу квартиру, після звільнення нею попередньої кімнати буде розглянуто питання про передачу останньої сім`ї ОСОБА_2 (т.1 а.с.139).
Згідно листа Сторожинецької міської ради віл 01.02.2022 року №358 вбачається, що ОСОБА_1 набула право на вселення в спірну кімнату по АДРЕСА_1 та є основним квартиронаймачем згідно рішення виконавчого комітету міської радим депутатів трудящих від 05.11.1976 року та ордеру виданого на підставі вказаного рішення (т.1 а.с.177-178).
Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №315 02.05.2022 року встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_1 у зазначеній квартирі не проживає з 1994 року (т.2 а.с.212).
Також, з доданої до апеляційної скарги інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №311145935 від 29.09.2022 року щодо речового права на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 вбачається, що теперішнім власником вказаної квартири є ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, попередніми власниками були ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т.2 а.с.36-37).
Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №311144693 від 29.09.2022 року ОСОБА_1 є власником тільки земельних ділянок з кадастровими номерами 7324582500:01:002:0038 та 7324582500:01:002:0037 (т.2 а.с.38-39).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
В силу ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині 3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20.
Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року в справі № 522/23819/15 (провадження № 61-10480св21), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».
Подібні за змістом висновки щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін спору (власника житлового приміщення та особи, право користування житловим приміщенням якої припинилося) містяться в постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 345/796/21, від 20 червня 2022 року в справі № 127/17899/21, від 20 травня 2022 року в справі № 751/2231/19, від 15 грудня 2021 року в справі № 658/3709/18-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 761/41916/19-ц.
Таким, чином навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Матеріалами справи встановлено, що сторони, а саме сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі були вселені до суміжних квартир АДРЕСА_1 (двокімнатна) та АДРЕСА_1 на підставі ордерів, які видані згідно рішення виконкому Сторожинецької міської ради депутатів трудящих, отже були там зареєстровані та набули право користування на законних підставах.
       Між сторонами в справі у 1994 році в судовому порядку вирішувався спір про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 належною їй квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2 , що свідчить про конфлікти між сторонами, а в подальшому ОСОБА_1 зверталася й до правоохоронних органів з аналогічним питанням. 
       Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, колегія суддів вказує наступне.
       Зустрічним позивачем фактично визначено дві підстави пред`явленого позову: щодо втрати відповідачем права користування спірним житловим приміщенням в силу його вибуття у інше місце постійного проживання та у зв`язку з тривалим непроживанням ОСОБА_1 у спірному приміщенні протягом періоду, тривалішого за шість місяців.
       Однак, суд першої інстанції задовольняючи вимоги зустрічного позову не встановив, чи має ОСОБА_1 інше житло (на праві власності чи користуванні), та чи по власній волі відсутня остання за місцем своєї реєстрації та строк такої відсутності, а ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, крім того, не надав суду і доказів, що набув будь-яке речове право саме на спірну квартиру АДРЕСА_1 (однокімнатну), та вправі звертатися до суду з вказаним позовом не будучи її власником чи законним користувачем.
       Крім того, акт (т.1 а.с.212) який доданий ОСОБА_2 на підтвердження не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі містить відомості про її непроживання саме в квартирі АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_1 , до якої остання має відношення, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог. 
       Суд першої інстанції не встановив наявності у ОСОБА_14 права на судовий захист та невірно оцінив пред`явлені докази, не з`ясував наявності у ОСОБА_1 іншого житла, внаслідок чого ухвалив протилежне рішення.
       Що стосується висновку суду з посиланням на норму ч.2 ст.107 ЖК України, що ОСОБА_1 вибула до іншого житла, була знята з квартирного обліку у зв`язку з чим знята з реєстрації зі спірної квартири, є припущенням виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Таким чином, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з наймачем та членами його сім`ї у разі наявності даних про те, що він вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року зазначається, що відповідно до статті 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Проте, матеріали справи не місять доказів того, що ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою АДРЕСА_4 , а також доказів того, що вона була знята з реєстрації по АДРЕСА_1 , та спростовується копією паспорта останньої із зазначенням реєстрації місця проживання і довідкою КП «Сторожинецьке ЖКГ».
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа №490/12384/16-ц про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою зазначено «…що позивач не довів факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин понад встановлені статтею 71 ЖК України строки. Верховний Суд виходив з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, а також порушення порядку користування жилою площею (відсутність замка на вхідних дверях до вхідної кімнати, бруд) не є підставами згідно зі статтями 71, 72 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Водночас відповідач інтерес до кімнати не втрачав, у зв`язку із характером своєї роботи приїздить до кімнати періодично, там зберігаються його меблі, речі, а іншого житла він немає…».
Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Суд першої інстанції не оцінив вимоги зустрічного позивача про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, оскільки доказів наявності права власності чи користування на будь-яке інше житло у ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
З пояснень сторін вбачається, що між сторонами існують неприязні стосунки, виникнення яких пов`язане безпосередньо зі спірних правовідносин, в свою чергу, відповідач ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні її житловою площею шляхом не допуску останньої до належної на праві користування квартири АДРЕСА_1 за зазначеною адресою. Наявність у спірній квартирі майна ОСОБА_2 для задоволення вимог про її звільнення від нього не доводиться матеріалами справи, про те не впливає на задоволення вимог про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Таким чином, встановивши, що право користування ОСОБА_1 спірним жилим приміщенням не припинено, але у здійсненні такого права останній з боку відповідача чиняться перешкоди, суд апеляційної інстанції доходить висновку про обґрунтованість і доведеність первинних позовних вимог та їх задоволення.
Статтею 376 ЦПК України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із задоволенням первісного позову та відмовою в задоволенні зустрічного, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 3 589,90 грн.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та її представника  ОСОБА_3  задовольнити.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 вересня 2022 року скасувати та постановити нове.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення - задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 589,90 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                Лисак І.Н.

Судді:                                                        Височанська Н.К.

                                                                       Литвинюк І.М.