Постанова
Іменем України
 
14 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 308/360/20
провадження № 61-3030св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., 
Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Ужгородська міська рада,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна з правом подальшого введення його в експлуатацію - 

самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок 
з комерційними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що у 2016 році вона придбала квартири і нежитлове приміщення за адресою: 
АДРЕСА_1 , та здійснила реконструкцію указаного об`єкта без отримання відповідного дозволу.
 
Під час цієї реконструкції будь-яких заяв, претензій і скарг щодо реконструкції 
не надходило.
 
Після завершення будівництва на її замовлення виготовлений технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, яким встановлено можливість надійної і безпечної експлуатації нерухомого майна.
 
27 вересня 2019 року на підставі рішення Ужгородської міської ради 
від 05 вересня 2019 року № 1690 між нею і територіальною громадою 
м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради укладено договір оренди землі 
№ 2087, за умовами якого їй надано в оренду земельну ділянку площею 
0,0310 кв. м для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , зі строком дії до 05 вересня 
2024 року.
 
Вона зверталася до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради щодо прийняття самочинно реконструйованого об`єкта до експлуатації та оформлення права власності, проте їй надали роз`яснення про неможливість прийняття об`єкта в експлуатацію з тих підстав, що введення в експлуатацію можливе лише відповідно до Порядку прийняття 
в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, шляхом реєстрації декларацій встановленої форми, якого вона не дотрималась.
 
Посилаючись на те, що самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не суперечить вимогам державних будівельних норм, не порушує прав інших осіб, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 27 лютого 2020 року позов задоволено. 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 837,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив 
з доведеності позовних вимог.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі 
у справі, - виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку.
 
У поданій апеляційній скарзі прокурор, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення представництва прокуратурою посилався на те, що компетентні органи не забезпечили захисту інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 року, а тому прокурор вступає у цю справу 
в їх інтересах.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури 
в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 27 лютого 2020 року закрито.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор не дотримав принципу попереднього повідомлення суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, яке повинно передувати зверненню 
до суду, що прямо передбачено частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
 
Апеляційний суд вказав, що прокурор не надав можливість відповідним органам відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, учинення дій для виправлення ситуації, подання апеляційної скарги чи надання аргументованого висновку про відсутність порушення.
 
Прокурор також не подав суду доказів, які підтверджували б факт невиконання або неналежного виконання указаними органами, які є самостійними

юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави, пов`язаних зі здійсненням державного контролю у сфері охорони культурної спадщини, містобудування та архітектури.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що на момент подання апеляційної скарги прокурор не довів свого права на представництво інтересів держави в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У березні 2022 року заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року і направити справу 
до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Вказує на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Як на підставу касаційного оскарження посилається на те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), 
а також у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі 
№ 308/12828/19 (провадження № 61-4553св21), від 19 травня 2021 року у справі № 305/1396/19 (провадження № 61-19357св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 308/9892/16 (провадження № 61-1245св21) тощо.
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що дії прокуратури суперечать принципу попереднього повідомлення, яке повинно передувати зверненню прокурора з апеляційною скаргою. Фіксування згоди на представництво інтересів держави або їх бездіяльність щодо оскарження судового рішення протягом розумного строку не передбачено законодавством України.
 
Ужгородська міська рада не оскаржувала судове рішення від 17 лютого 
2022 року, що свідчить про її зволікання виконати покладений законом обов`язок щодо захисту інтересів держави, підтверджує факт бездіяльності компетентного державного органу та наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави.

 
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу Ужгородська міська рада вказується 
на безпідставність її доводів, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін.
 
Ужгородська міська рада вважає висновки апеляційного суду правомірними 
та зазначає, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в особі міської ради в суді, а момент повідомлення ради про те, що прокурор подає апеляційну скаргу, збігається із самим моментом 
її подання.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року справу призначено 
до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано за нею право власності на реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 837,8 кв. м, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
В апеляційному порядку це рішення оскаржила особа, яка не брала участі 
у розгляді справи, - Ужгородська місцева прокуратура в інтересах держави 
в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради. В апеляційній скарзі виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури просив скасувати рішення суду першої інстанції 
та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилався на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказував, що у матеріалах справи немає доказів позасудового вирішення позивачем питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, отже, немає і предмета спору; суд першої інстанції не дослідив належним чином відносин між сторонами, що склались з приводу користування земельною ділянкою, на якій знаходиться реконструйований об`єкт, не перевірив відповідність функціонального та цільового використання земельної ділянки містобудівній документації. Також, задовольняючи позов, суд не врахував, 
що об`єкт забудови належить до історичного ареалу м. Ужгорода відповідно до відкритих джерел, отже, будівництво повинно було узгоджуватись з органами контролю у сфері охорони культурної спадщини.
 
Як на підставу порушення оскаржуваним рішенням прав держави в особі заявлених ним установ і наявність підстав для представництва в суді, прокурор посилався на те, що оскаржуваним рішенням узаконено самочинні, незаконні 
та недоброчесні дії позивача, і це призводить до хаотичної забудови міста, ущільнення території непривабливими будинками та втрати містом свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави і територіальної громади.
 
Прокурор вважав, що інтерес держави полягає у неприпустимості допущення порушень встановленого законодавством порядку здійснення безпечного будівництва. Крім цього, вказував, що оскаржуваним судовим рішенням також порушено інтереси держави у земельній сфері та сфері комунальної власності, 
а саме порушено інтереси територіальної громади м. Ужгорода як власника земельної ділянки, що була надана в оренду.
 
Прокурор в апеляційній скарзі, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення ним представництва посилається на те, що компетентні органи не забезпечили захисту інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, а тому він вступив в указану справу в їх інтересах.
 
28 грудня 2020 року прокурор направив департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчому комітету Ужгородської міської ради повідомлення про те, що в інтересах держави в особі цих органів у справі 
№ 308/360/20 подано апеляційну скаргу на рішення суду від 27 лютого 2020 року.
 
Апеляційна скарга подана прокурором у цей же день, 28 грудня 2020 року.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги прокурора, Ужгородська міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію міська рада мотивувала тим, що прокурор не обґрунтував належним чином наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі обраного ним органу та не довів факту бездіяльності компетентного органу.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
В ухвалі Верховного Суду від 05 квітня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У касаційному порядку оскаржується ухвала Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою виконувача обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури, поданою в інтересах держави в особі департаменту культури, національностей 
та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду 
від 27 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності. 
 
Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для звернення прокурора до суду з цією апеляційною скаргою в інтересах держави і наявність підстав для залишення її без розгляду згідно з пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки скаргу подано особою, яка не має відповідних повноважень.
 
Колегія суддів касаційного суду з таким висновком погодитись не може.
 
Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя 
на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав 
та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді 
у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди 
є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних

відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої 
на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
 
Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села 
чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища 
та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення 
і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).
 
Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частини друга
 та третя статті 143 Конституції України).
 
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також 
у разі відсутності такого органу.
 
Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин, як держава і територіальні громади, а відповідно, і їх інтереси. Тлумачення

пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, 
не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.
 
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.
 
Коли держава виступає в цивільних правовідносинах, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається 
як поведінка держави у цивільних відносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, 
а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. 
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, 
що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
 
Стаття 56 ЦПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його

позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження 
у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення 
за нововиявленими або виключними обставинами.
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
 
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором 
в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
 
Питання представництва прокурором інтересів держави в суді врегульовано 
у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави 
у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, 
до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органу місцевого самоврядування, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом 
за конкретних фактичних обставин справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі 
№ 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 2) у разі відсутності такого органу.
 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду 
з відповідним позовом у розумний строк.
 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, 
а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Водночас розумність строку визначається судом з урахуванням того, 
чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: а) значимість порушення інтересів держави, б) можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, в) наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
 
Таким чином, законодавство передбачає обов`язкове звернення прокурора 
до компетентного органу перед зверненням до суду в особі такого органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. При цьому прокурор не повинен обов`язково з`ясовувати причини невжиття компетентним органом відповідних заходів та вимагати отримання відповіді від такого органу. В повідомленні до органу прокурор повинен зазначити в чому він вбачає порушення інтересів держави, а не лише повідомити про намір звернутися до суду. Звернення прокурора до суду в день звернення до компетентного органу свідчить про недотримання прокурором розумного строку.
 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
 
Отже, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність 
їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, 
а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилався на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказував, що у матеріалах справи немає доказів позасудового вирішення позивачем питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, отже, немає і предмета спору; суд першої інстанції не дослідив належним чином відносин між сторонами, що склались з приводу користування земельною ділянкою, на якій знаходиться реконструйований об`єкт, не перевірив відповідність функціонального та цільового використання земельної ділянки містобудівній документації. Також, задовольняючи позов, суд не врахував, 
що об`єкт забудови належить до історичного ареалу м. Ужгорода відповідно до відкритих джерел, отже будівництво повинно було узгоджуватись з органами контролю у сфері охорони культурної спадщини.
 
Як на підставу порушення оскаржуваним рішенням прав держави в особі заявлених ним установ і наявність підстав для представництва в суді, прокурор посилався на те, що оскаржуваним рішенням узаконено самочинні, незаконні 
та недоброчесні дії позивача, і це призводить до хаотичної забудови міста, ущільнення території непривабливими будинками та втрати містом свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави і територіальної громади.
 
Прокурор вважав, що інтерес держави полягає у неприпустимості допущення порушень встановленого законодавством порядку здійснення безпечного будівництва. Крім цього, вказував, що оскаржуваним судовим рішенням також порушено інтереси держави у земельній сфері та сфері комунальної власності, 
а саме порушено інтереси територіальної громади м. Ужгорода як власника земельної ділянки, що була надана в оренду.
 
Прокурор в апеляційній скарзі, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення ним представництва посилається на те, що компетентні органи не забезпечили захисту інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, а тому він вступив в указану справу для захисту інтересів держави.
 
Отже прокурор, звернувшись до суду з указаним позовом в інтересах держави 
в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, правильно визначив державні органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави 
в суді та визначив, у чому полягає порушення таких інтересів.
 
На виконання частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури повідомив департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчому комітету Ужгородської міської ради, що звертатиметься до суду з позовом в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, 
що підтверджується листом від 28 грудня 2020 року № 07.34-99-8625вих-20, копія якого міститься в матеріалах справи.
 
Тобто виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави в суді

та подав апеляційну скаргу з дотриманням норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.
 
Закриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що прокурор не дотримав визначеної частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень про встановлення факту порушення (визнання права власності на реконструйований об`єкт нерухомості в судовому порядку) та про намір здійснити представництво інтересів держави у суді, що, на думку апеляційного суду, виявилось у надісланні прокурором відповідного повідомлення одночасно з поданням апеляційної скарги (28 грудня 2020 року), оскільки зі змісту пункту 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання апеляційної скарги та надходження її до суду, 
і цю вимогу прокурор не порушив.
 
Передчасним та бездоказовим є посилання апеляційного суду на те, 
що вказаними діями прокуратури департамент культури, національностей 
та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчий комітет Ужгородської міської ради нібито були позбавлені можливості та часу для оскарження визначених прокурором підстав для їх представництва, оскільки відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданої прокурором в інтересах держави апеляційної скарги чи заява про залишення її без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати подану апеляційну скаргу і вимагати розгляду справи по суті. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі 
№ 905/803/18.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури листом від 28 грудня 2020 року 
№ 07.34-99-8625вих-20 повідомив департамент культури, національностей 
та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчий комітет Ужгородської міської ради про те, що прокуратура звертатиметься до суду 
з апеляційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, та 28 грудня 2020 року подав 
до суду апеляційну скаргу, то висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою не може вважатися законним і обґрунтованим.

 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції 
та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції порушив наведені вище норми процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури задовольнити.
 
Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року скасувати.
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев	
 	  В. М. Коротун   М. Ю. Тітов