Постанова                                  
Іменем України                                  
 
01 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 201/10184/20
провадження № 61-1163св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Федоріщева С. С., та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 08 грудня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Лаченкової О. В.,  Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва.
 
Позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що їм на праві власності належить 59/100 домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 12 серпня 2005 року після смерті ОСОБА_4 . Інші 41/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 належать ОСОБА_3 . У кожної зі сторін у приватній власності 
є житловий будинок, а у спільному володінні сторін знаходяться водоколонка, сходи, огорожі та в користуванні - земельна ділянка загальною площею 478 кв. м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, вказана земельна ділянка була виділена для забудови батькові відповідача та спадкодавця 
ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому 
м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року за № 1260. Сторони тривалий час спільно користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений. До 
2016 року суперечностей між сторонами стосовно користування спірною земельною ділянкою не виникало. У 2016 році з метою поліпшення житлових умов ОСОБА_3 збудував паркан, веранду та сарай біля свого будинку та розпочав перешкоджати вільному проходу позивачів по зазначеній земельній ділянці до АДРЕСА_1 . Вказане свідчить про порушення прав позивачів щодо користування спільною земельною ділянкою.
 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно Висновку будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження 
№ 1219-03 від 30 березня 2018 року шляхом зобов`язання ОСОБА_3 перенести будівлю сараю літ. «Ж» вглибину земельної ділянки від споруди огорожі літ «№ 10» на відстань у 0,95 м, виконавши водозахисні заходи при проектуванні будинків і споруд на просідаючих ґрунтах для запобігання або зниження ймовірності замочування ґрунтів основи.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачами не доведена обґрунтованість заявлених ними позовних вимог та не доведений факт порушення їх прав, зокрема, та обставина, що спірний сарай заважає їм користуватися спільною 
з відповідачем земельною ділянкою та потрапляти на територію домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
17 січня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 28 січня 2022 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
11 лютого 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська. 
29 квітня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2  мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку всім зібраним доказам, внаслідок чого ухвалили незаконні рішення про відмову в задоволенні їх позову. Зазначають, що у сторін відсутній сталий порядок користування земельною ділянкою.
 
Вказують, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до розгляду 
у справі, а саме власників сусіднього домоволодіння за адресою: 
АДРЕСА_1 - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
 
Також, зазначають, що судами взагалі не досліджено висновок будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 30 березня 2018 року 
№ 1219-03.
Підставами касаційного оскарження рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у справі № 127/1417/16-ц (провадження № 61-6528св18), від 17 вересня 2018 року 
у справі № 686/3104/16-ц (провадження № 61-19632св18), від 17 січня 
2019 року у справі № 607/12777/17 (провадження № 61-45979св18).
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння 
АДРЕСА_1 , зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність 
у порядку спадкування. Інша частина цього домоволодіння: 41/100 часток  належить відповідачу ОСОБА_3 , у вигляді окремого будинку.
 
У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи 
і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові відповідача 
ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому 
м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року.
 
Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений.
 
У 2016 році з метою поліпшення своїх житлових умов ОСОБА_3 побудував до свого будинку веранду і сарай.
 
Згідно зі сталим порядком користування земельними ділянками позивачі здійснюють прохід до свого будинку АДРЕСА_1 через хвіртку по території домоволодіння АДРЕСА_2 , вздовж домоволодіння АДРЕСА_1 (у технічному паспорті споруди зазначені «А-1», 
«а-1», «В»), отже спірний сарай «Ж» жодним чином не заважає позивачам потрапити на територію їхнього домоволодіння.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі - 
в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність 
і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 
ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 
ЦК України).
 
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
У пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України                         з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
 
Також, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснив судам, які обставини підлягають доведенню у разі пред`явлення позову не суб`єктом владних повноважень, 
а фізичною особою.
 
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17; від 06 вересня 
2017 року у справі № 6-1721цс16.
 
З такими правовими висновками у подальшому, по суті, погодилася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі               № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), від 18 березня 2020 року 
у справі № 464/104/16-ц (провадження № 61-441цс19).
 
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності 
є спільною частковою власністю.
 
Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.
 
Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.
 
Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, 
а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
 
Пунктом 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року визначено наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток 
у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також 
є обов`язковою.
 
Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування 
й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
 
Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.
 
Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
 
Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).
 
Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
 
Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі  №577/5615/19 (провадження № 61-12815св21), 
від 31 травня 2022 року у справі № 642/5013/17 (провадження 
№ 61-10431св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 473/4829/13-ц (провадження № 61-3537ск20) та у постановах Верховного Суду України 
від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірний сарай «Ж» побудований відповідачем у 2016 році, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що у технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що сарай «Ж» побудований у 1990 році.
 
У іншій цивільній справі № 201/17499/16-ц рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, в задоволенні позову було відмовлено.
 
Судовими рішеннями у справі № 201/17499/16-ц встановлено, що у технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що сарай літ. Ж побудований у 1990 році, тому він не може вважатися об`єктом самочинного будівництва, оскільки відповідно до пункту 3.2. чинної Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики № 127
від 24 травня 2001 року, зареєстрованої у Міністерстві юстиції 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із змінами та доповненнями), не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.
 
Відповідно до пункту 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Отже, у справі, що переглядається, суди зробили правильний висновок, що на час набуття позивачами права власності на частину домоволодіння                    АДРЕСА_1 сарай вже був розташований на земельній ділянці, весь час свого проживання за зазначеною адресою позивачі користувалися проходом, який полягає на лінії межі між належним відповідачу житловим будинком і сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2 .
 
Вказаний висновок не суперечить висновкам, викладеним у рішенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 
2018 року у справі № 201/17499/16ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська міська рада і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції 
в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування домоволодіння.
 
Верховний Суд не бере до уваги посилання заявників на те, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до розгляду у справі, а саме власників сусіднього домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки дані особи не зверталися до суду з апеляційними скаргами на судове рішення.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги аналогічні викладеним в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, переважно зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
 
Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд надав відповідь не всім аргументам апеляційної скарги, є неспроможними та спростовуються сталою практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав    людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року           № 4909/04, § 58).
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так 
і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у чинній редакції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 
2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 
2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник