КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 372/2569/19                                                                     Головуючий у суді І інстанції Сташків Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/3057/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 листопада 2022 року                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зеленевича Олексія Вікторовича на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 3 грудня 2021 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Обухівського районного відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зеленевича Олексія Вікторовича при виконанні рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нетребенка О.С. звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Обухівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)) Зеленевича О.В., який своєчасно не виніс постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене та приєднання виконавчого провадження № 61402651 до № 50868711; визнати неправомірною бездіяльність та відсутність контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень начальника ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Гаврилюка О.С.; зобов`язати головного державного виконавця Зеленевича О.В. винести постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене та приєднати виконавче провадження № 61402651 до № 50868711; судові витрати покласти на Обухівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ).
В обґрунтування скарги зазначено, що 28 вересня 2021 року до заявника надійшов лист головного державного виконавця Зеленевича О.В. про відкриття 27 лютого 2020 року виконавчого провадження № 61402651 з примусового виконання виконавчого листа № 372/2569/19 від 27 січня 2020 року, виданого Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 15 липня 2019 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 річного віку дитини.
Одночасно у провадженні Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 50868711, відкрите 18 квітня 2016 року на підставі виконавчого листа № 2-1529/09 від 23 жовтня 2009 року, виданого Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2009 року до досягнення дитиною повноліття.
У зв`язку з цим, в силу вимог частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року, у державного виконавця виник обов`язок винести постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та повідомити про прийняте рішення боржника, однак цих виконавчих дій вчинено не було.
11 жовтня 2021 року боржник звернувся до начальника Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) із заявою вих. № АБ/3/224 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яка вручена адресату засобами поштового зв`язку 18 жовтня 2021 року. Проте станом на 29 жовтня 2021 року відповідна постанова не направлена державним виконавцем на адресу боржника, а начальник відділу ДВС не здійснив контроль за діями державного виконавця під час виконання рішень та не зобов`язав винести постанову, якою слід було об'єднати виконавчі провадження № 61402651 та № 50868711 у зведене виконавче провадження, чим порушив вимоги частини першої статті 28, частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 3 грудня 2021 року скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Зеленевича О.В. щодо несвоєчасного винесення постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження № 61402651 до № 50868711.
Визнано неправомірною бездіяльність та відсутність контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень начальником Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Гаврилюком О.С.
Зобов`язано головного державного виконавця Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Зеленевича О.В. винести постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 61402651 до № 50868711 у зведене виконавче провадження № 50868711.
Стягнуто з Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 13 800,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, головний державний виконавець Зеленевич О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у своїй скарзі  ОСОБА_1 не зазначив, які саме його права чи законні інтереси як боржника було порушено внаслідок необ`єднання виконавчих проваджень № 50868711 та № 61402651 у зведене виконавче провадження, тому висновки суду першої інстанції про бездіяльність державного виконавця являються хибними у силу їх передчасності та необґрунтованості. При цьому виконавчі провадження не підлягають об`єднанню у зведене, оскільки за виконавчими документами, на підставі яких їх відрито, передбачено стягнення аліментів - періодичних платежів, що законодавцем виділено в окрему категорію стягнення за своїми особливостями та порядком виконання, а не стягнення фіксованої суми коштів. Крім того, стягнута судом сума витрат на правничу допомогу не підтверджена належними і допустимими доказами у справі, не відповідає умовам договору про надання правової допомоги, є неспівмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та витраченим часом на їх виконання (надання), а також відсутнє документальне підтвердження фактичного понесення заявником відповідних витрат шляхом сплати коштів адвокату.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на електронну адресу суду апеляційної інстанції, представник заявника - адвокат Нетребенко О.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків. Проте зазначений відзив не підлягає прийняттю до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 50868711, відкрите 18 квітня 2016 року на підставі виконавчого листа № 2-1529/09 від 23 жовтня 2009 року, виданого Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2009 року до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у справі № 372/2569/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, з 15 липня 2019 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 річного віку дитини.
На виконання зазначеного рішення суду 27 січня 2020 року стягувачу було видано виконавчий лист № 372/2569/19, який 27 лютого 2020 року пред`явлений нею до примусового виконання в Обухівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ).
Постановою старшого державного виконавця Василовича Р.Д. від 27 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № 61402651.
24 вересня 2021 року головний державний виконавець Зеленевич О.В. у межах виконавчого провадження № 61402651 виніс постанову про арешт коштів боржника та склав повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників.
11 жовтня 2021 року заявник в особі представника - адвоката Нетребенка О.С. направив засобами поштового зв`язку начальнику Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Гаврилюку О.С. заяву вих. № АБ/3/224, в якій просив не пізніше наступного робочого дня після отримання цієї заяви винести постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 50868711 та № 61402651 у зведене виконавче провадження № 50868711 щодо боржника  ОСОБА_1 і надіслати відповідну постанову у встановлений законом строк на адресу представника.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження, а тому державний виконавець Зеленевич О.В. мав винести відповідну постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 61402651 та № 50868711 у зведене не пізніше 28 лютого 2020 року та направити учасникам виконавчого провадження не пізніше 2 березня 2020 року. Однак матеріали справи не містять доказів надання боржнику відповіді на подану заяву від 11 жовтня 2021 року та винесення постанови про об`єднання виконавчих проваджень № 61402651 та № 50868711 у зведене виконавче провадження, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої скарги та наявність правових підстав для її задоволення.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1).
Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи: «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012); «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями частини першої, п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (пункти 1, 3 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
За змістом частини першої статті 30 вищевказаного Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.
Пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), передбачено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.
Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження).
Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Таким чином, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, приватний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.
Верховним Судом неодноразово було викладено такий правовий висновок, зокрема у постановах від 9 грудня 2020 року у справі № 641/9433/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 520/6667/14-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 2-5398/11, від 15 лютого 2021 року у справі № 522/21761/18, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 та інших.
Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Зеленевича О.В., заявник та його представник взагалі не зазначили, яким чином порушення строку прийняття постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження призвело до позбавлення заявника можливості отримання захисту його прав та інтересів, чи перешкоджає таке порушення у реалізації ним своїх прав та свобод. 
Відтак, висновки суду першої інстанції щодо задоволення скарги є необґрунтованими та не відповідають зазначеній вище правовій позиції Верховного Суду.
Крім того, визнаючи неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Зеленевича О.В. щодо несвоєчасного винесення постанови за заявою сторони боржника та зобов`язуючи його винести постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 61402651 та № 50868711 у зведене виконавче провадження № 50868711, суд першої інстанції залишив поза увагою, що перше виконавче провадження № 50868711 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на час виникнення спірних правовідносин перебувало на примусовому виконанні старшого державного виконавця Кульбачної Ю.М. і за резолюцією начальника Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Гаврилюка О.С. від 18 жовтня 2020 року заява представника  ОСОБА_1 - адвоката Нетребенка О.С. про об`єднання виконавчих проваджень у зведене була передана саме цьому державному виконавцю для розгляду.
Також, з матеріалів справи слідує, що друге виконавче провадження № 61402651 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, було відкрито 27 лютого 2020 року постановою старшого державного виконавця Василовича Р.Д., а тому суд першої інстанції помилково вказав про те, що саме головний державний виконавець Зеленевич О.В. був зобов`язаний при відкритті виконавчого провадження № 61402651 на підставі виконавчого листа № 372/2569/19 від 27 січня 2020 року встановити наявність іншого виконавчого провадження № 50868711 щодо одного й того самого боржника, винести постанову про об`єднання вказаних виконавчих проваджень у зведене не пізніше 28 лютого 2020 року та направити учасникам виконавчого провадження не пізніше 2 березня 2020 року.
Виходячи з наведеного, місцевий суд безпідставно вбачав бездіяльність головного державного виконавця Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Зеленевича О.В. щодо несвоєчасного винесення постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та ознаки неправомірності, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги в межах заявлених підстав та пред`явлених вимог.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи,порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог скарги  ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо прийняття постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.
Документально підтвердженні судові витрати скаржника у вигляді сплаченого судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статей 141, 382, 452 ЦПК України покладаються на заявника, оскільки постановлено судове рішення про відмову у задоволенні його скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу головного державного виконавця Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зеленевича Олексія Вікторовича задовольнити.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 3 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Обухівського районного відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зеленевича Олексія Вікторовича щодо прийняття постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 2 270,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

С.І. Савченко