РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 565/1372/21
Провадження № 22-ц/4815/811/22

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Мороз А.В.
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 , Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби України на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна, в особі Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2021 року до Кузнецовського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Держави Україна, в особі Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби, у якій просить:
1. Стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у загальній сумі 1 236 740,33 грн., а саме:
- втрачену заробітну плату у сумі 33 115,82 грн.,
- втрачену двадцяти відсоткову доплату за умови праці у сумі 59 225,42 грн.,
- 45 522,00 грн. компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів,
- кошти у сумі 3 877,09 грн. в рахунок компенсації втрат неврахованої заробітної плати у засіданнях суду у справі про притягнення Позивача до кримінальної відповідальності,
- кошти у сумі 1 080 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями СВ Вараського ВП ГУНП в Рівненській області, Варашським відділом Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області,
- кошти у сумі 15 000,00 грн. як відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги;
- кошти у сумі 10253,50 грн. як понесені витрати на проведення судової психологічної експертизи щодо відшкодування моральної шкоди,
- кошти у сумі 20 000,00 грн. як понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу.
2. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області повернути ОСОБА_2 вилучений мобільний телефон Samsung ІМЕІ НОМЕР_1 із сім-картою.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 квітня 2019 року вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області у справі № 565/1367/18 ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та виправдано через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. 02 грудня 2020 року ухвалою Волинського апеляційного суду залишено без змін вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2019 року щодо ОСОБА_2 .
Внаслідок незаконного кримінального переслідування Позивач втратив заробіток та інші доходи від трудової діяльності та зазнав моральних страждань. Також з метою захисту у кримінальному провадженні поніс витрати на отримання правничої допомоги. Крім того під час обшуку 18.05.2018 року вилучений його мобільний телефон марки Samsung ІМЕІ НОМЕР_1 із сім-картою. 14.12.2020 року звернувся до начальника Вараського ВП ГУНП із заявою, проте у зв`язку з виявленими пошкодженнями відмовився забирати телефон без належного фіксування пошкоджень та компенсації витрат на його відновлення.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду в загальному розмірі 346 218 гривень 33 копійки
(втрачена заробітна плата у сумі 33 115,82 грн, втрачена двадцяти відсоткова доплата за умови праці у сумі 59 225,42 грн., ненарахована заробітна плата у дні засідань суду у розмірі 3 877,09 грн., моральна шкода у сумі 250 000,00 грн.).
У задоволенні вимог у іншій частині відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_2  подано апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо недостовірності даних, які містяться у висновку експерта вказує наступне.
Є помилковим висновок суду при надання оцінки застосування судовим експертом методики встановлення заподіяння моральної шкоди, розробленої О.М. Ердлевським.
Координаційна рада з проблем судової експертизи є консультативно-дорадчим органом створеним при Міністерстві юстиції, відповідно її рішення мають рекомендаційний характер та не є джерелом права.
Методика встановлення заподіяння моральної шкоди, яку згадує суд першої інстанції не є тотожною Методиці психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, яка використана експертом під час проведення судової експертизи та яка була створена Харківським НДІСЕ Міністерства юстиції України у 2017 році та зареєстрована у Реєстрі методик проведення судових експертиз 18.01.2019 року під № 14.1.75.
Рішення Координаційної ради з проблем судової експертизи прийняте 29.01.2016 року не може мати рекомендаційний характер для Міністерства юстиції щодо зняття з Реєстру та перенесення до переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, методик, які будуть зареєстровані у майбутньому, зокрема методики, яка зареєстрована в Реєстрі 18.01.2019 року.
Міністерство юстиції не приймало рішення щодо зняття з Реєстру Методики психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, яка зареєстрована у Реєстрі 18.01.2019 року під №14.1.75. та щодо припинення застосування методів дослідження у вигляді методик, які застосовуються у Методиці як спеціальні методи дослідження.
Крім того Координаційна рада з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України 28 січня 2021 року не приймала рекомендаційного для Міністерства юстиції України рішення щодо припинення застосування усіх психологічних методик, зазначених у Методиці. Міністерство юстиції України не припиняло застосування в практиці судових експертів методів психологічного дослідження. 
Звертає увагу, що у Методиці не зазначено, що нібито: "висновок психологічного дослідження за цією Методикою має орієнтовний (ймовірний) характер".
Відповідачі під час розгляду справи у суді першої інстанції не піддавали сумніву належності, допустимості, достатності та достовірності висновку експерта, а сам висновок підготовлений з дотриманням законодавства України у відповідності із сучасними досягненнями науки та чинними методиками та методичними рекомендаціями, атестованим судовим експертом державного органу – Вінницького НДЕКЦ МВС України. 
Крім того, відповіді щодо незаконного притягнення як психотравмуючої ситуації та завдання моральних страждань отримані у категоричній формі, а тому не можуть розцінюватись як припущення. Що ж до питання розміру грошової компенсації то сформульована експертом відповідь враховує можливість зміни певних обставин та умов з моменту прийняття ним висновку до моменту прийняття рішення суддею. Адже відповідачі могли вчинити дії, які вплинуть на зменшення моральної шкоди, наприклад висловлення щирого каяття… Однак таких дій не вчинено, а відповідачі заперечують факт завдання моральної шкоди. Тому у місцевого суду не було підстав для зменшення суми грошової компенсації визначеної експертизою.
Звертає увагу, що судовий експерт використав не лише Методику психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, а й також використовував Методику судової психологічної експертизи, яка зареєстрована в Реєстрі методик проведення судових експертиз від 14.02.2020 р. за № 14.1.77 та ряд інших методичних та інформаційних джерел, які перераховані у Висновку експерта.
Заперечує позицію суду першої інстанції про те, що наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди є припущенням експерта оскільки висновок експерта про те, що ОСОБА_2 завдані страждання викладений в категоричній формі.
Про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України 45 522,00 грн. компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів.
Зауважує, що при вирішення вказаної вимоги потрібно враховувати ч. 4 ст. 24 Закону України "Про відпустки" норми якої передбачають заміну частини щорічної відпустки грошовою компенсацією за умови якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток є не меншою ніж 24 календарних днів. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про відпустки", до складу щорічної відпустки входять як основна так і додаткові за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, за особливий характер праці та інші додаткові відпустки передбачені законодавством.
Вказує на подання доказу того, що ОСОБА_2 надавалась щорічна відпустка у кількості 35 календарних днів, які перевищують умову, визначену ч. 4 ст. 24 Закону України "Про відпустки" – 24 календарних днів. Підтвердження даного факту є підставою для визнання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки втраченими грошовими доходами позивача та є підставою у задоволені позовної вимоги щодо стягнення 45 522,00 грн. компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів.
Про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Рівненській області повернути ОСОБА_2 вилучений мобільний телефон марки Samsung IMEI НОМЕР_1 із сім-картою.
Стверджує, що ОСОБА_2 не забирав мобільний телефон з СВ Варашського ВП ГУНП в Рівненській області у зв`язку з тим, що він був пошкоджений, а СВ Варашського ВП ГУНП відмовились фіксувати виявлені пошкодження.
Зазначає, що оскільки судом встановлений факт неповернення вилученого у позивача мобільного телефону, а Відповідач 2 зобов`язаний повернути вилучене майно відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України № 266/94-ВР, тому вказана позовна вимога підлягала до задоволення.
Вважає, що у даному випадку, підстава відмови отримувати мобільний телефон без належним чином фіксування пошкоджень не припиняє обов`язку Відповідача 2 щодо повернення позивачу вилученого майна. Додає, що вимога про стягнення шкоди завданої телефону позивача не заявлялась.
Про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо визнання безпідставною вимоги позивача про відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги.
Звертає увагу, що суд встановив обставини, які підтверджують законодавчу підставу задоволення вказаної позовної вимоги (п.4 ч.1 ст.3 Закону України № 266/94-ВР). Факт надання юридичної допомоги, сплата коштів адвокату підтверджені належними та допустимими доказами. Жоден відповідач не заперечував щодо законодавчої підстави задоволення цієї позовної вимоги.
Покликаючись на розділ 4 Договорів про надання правової допомоги від 23.05.2018 р., 15.07.2018 р., 12.07.2019 р., доводить, що факт оплати послуг авансом та оформлення акту надання правової допомоги у дні підписання договору не свідчить про факт виконання Захисником предмета Договору, зокрема надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 12018180050000059 від 11 лютого 2018 року. Отримання оплати послуг авансом та оформлення акту надання правової допомоги є правом адвоката, яке передбачене ч. 2 ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та погоджене з клієнтом під час укладення договору про надання правової допомоги.
Про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для віднесення витрат на проведення експертизи у сумі 10152,00 грн. до витрат пов`язаних з розглядом справи.
Вважає доведеним те, що фактичні дані, які містяться у висновку експерта, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є достовірним доказом і у суду відсутні підстави не брати такий висновок до уваги та відмовляти позивачу у віднесенні витрат на проведення такої експертизи.
На підставі викладеного просить скасувати частково оскаржуване рішення. Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги апелянта, а саме:
- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 - 45 522,00 грн. компенсації за втрачену додаткову відпустку у кiлькостi 40 днів.;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області, повернути ОСОБА_2 вилучений мобільний телефон марки Samsung IMEI НОМЕР_1 із сім-картою;
- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 1 080 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завдано незаконними діями СВ Варашського ВП ГУНП в Рівненській області, підрозділом Рівненської обласної прокуратури Варашським відділом Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області;
- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 15 000.00 грн. як відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги;
- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 10253,50 грн. як понесені витрати на проведення судової психологічної експертизи щодо відшкодування моральної шкоди;
- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 20000,00 грн. як понесені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу.
В іншій частині, Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2022 року у справі № 565/1372/21 залишити без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду, Рівненською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування та суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати та тривалість перебування під слідством і судом мінімальний розмір компенсації моральної шкоди має становити 195 000 грн. Однак, сума в розмірі 250000 гривень визначена судом першої інстанції без належного обґрунтування. Позивачем не надано будь-яких доказів, а саме довідок лікарів про страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, моральної втрати, порушення нормальних життєвих зв`язків що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР (заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій) визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт, тобто окремо від відшкодування моральної шкоди та за відповідним алгоритмом. Однак, в оскаржуваному рішенні належного з`ясування дотримання вказаного алгоритму нарахування суми втраченого заробітку як і обґрунтування цієї суми не зазначено.
Крім того задоволена вимога позивача щодо відшкодування 20-ти відсоткової доплати за умови праці в сумі, яка майже вдвічі перевищує суму втраченого заробітку, що підлягає відшкодуванню. При цьому, належної мотивації та законодавчого обґрунтування у даному випадку, саме при обрахуванні такої суми (59225,42 грн.), судом також не наведено.
Аналогічна ситуація і щодо доведеності вимог стосовно відшкодування витрат на правову допомогу.
На підставі викладеного просить рішення Кузнецовського міського суду від 29.03.2022 року у справі №565/1372/21 змінити: в частині стягнення моральної шкоди, - зменшивши суму стягнення моральної шкоди відповідно до мінімуму встановленого законом; в частині відшкодування 20-ти відсоткової доплати за умови праці та відшкодуванні витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, представником Головного управління Національної поліції в Рівненській області подано апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що право на відшкодування шкоди визначене статтею 2 Закону № 266/94-ВР виникає у випадку встановлення рішенням суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, однак на даний час відсутнє будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту незаконного проведення процесуальних дій працівниками ГУНП в Рівненській області.
Вказує, відповідно до ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодовувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР (заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій) визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Будь-яких доказів, а саме довідок лікарів про страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, моральної втрати, порушення нормальних життєвих зв`язків що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, позивачем не надано.
Стверджує, що належним доказом протиправних рішень, дій чи бездіяльності посадової особи або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, як правило, є відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб.
Вважають, що питання відшкодування шкоди може розглядатися в порядку цивільного судочинства тільки після встановлення факту незаконності дій або бездіяльності працівників поліції.
На підставі викладеного просять скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, представником Державної казначейської служби України подано апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків та недоведеність обставин, що мають значення для справи.
Вважають необґрунтованим висновок суду щодо стягнення шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України, оскільки відшкодування має проводитись з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.
Наголошує, що ст. 1 Закону України № 266/94-ВР передбачає право беззаперечного відшкодування шкоди за наявності обставин, визначених у ст. 1 Закону, проте така підстава як “у зв`язку з закриттям кримінального провадження за відсутності в діях складу кримінального правопорушення ” вказана у ст. 2 Закону, передбачає лише право на відшкодування шкоди, тоді як завдання самої шкоди необхідно довести належними та допустимими доказами.
Стверджує про відсутність в матеріалах справи доказів незаконних дій працівників органів досудового розслідування та доказів заподіяння моральних страждань.
Вказує, що постановлення виправдувального вироку становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування моральної шкоди.
На підставі викладеного просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ГУ НП в Рівненській області спростовує доводи апеляційної скарги позивача, вважає її необґрунтованою, просить відмовити в її задоволенні та скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» . (далі - Закон № 266/94-ВР).
Згідно із статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно зі статтею 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої Закону.
Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом встановлено, що 18.05.2018 року позивачу ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 12018180200000059, внесеному до ЄДРДР 11.02.2018 року, повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України. Вказана обставина підтверджується копією вказаного повідомлення про підозру.
Відповідно до копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.05.2018 року, ОСОБА_2 фактично затриманий в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України о 21 год. 03 хв. 17.05.2018 року. Щодо ОСОБА_2 ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.05.2018 року застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати житло цілодобово.
18.07.2018 року до позивача ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати житло у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., а також покладено обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, утримуватись від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні, не відлучатись із м. Вараш Рівненської області без дозволу суду, не відвідувати приміщення ігрових залів, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи.
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14.09.2018 року до обвинуваченого ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, а також покладено обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, утримуватись від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні, не відлучатись із м. Вараш Рівненської області без дозволу суду, не відвідувати приміщення ігрових залів, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи. Вказана ухвала в частині покладення на обвинуваченого обов`язків втратила свою дію 13.11.2018 року.
Обрання запобіжних заходів щодо позивача підтверджується копіями відповідних ухвал Кузнецовського міського суду Рівненської області та сторонами не оспорюється.
25.04.2019 року Кузнецовським міським судом Рівненської області ухвалений вирок, за яким позивач ОСОБА_2 визнаний не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02.12.2020 року вказаний вище вирок щодо ОСОБА_2 від 25.04.2019 року залишений без змін. Зазначені фактичні обставини не оспорювались учасниками справи та доводяться копіями відповідних вироку та ухвали.
Враховуючи викладені норми та встановлені обставини місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що з моменту набрання виправдувальним вироком суду законної сили, а саме 02.12.2020 року,  ОСОБА_3 остаточно реабілітований і набув право на відшкодування йому майнової і моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".
Частиною першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні, що й було виконано судом першої інстанції.
Щодо доводів апелянта про необґрунтованість висновків місцевого суду в цій частині, то слід зазначити, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу закону, тобто для підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, проведення експертизи не є обов`язковим. 
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Тобто призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.
При цьому при визначенні розміру моральної шкоди суд урахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а саме що позивача ОСОБА_2 було затримано о 05 год. 20 хв. 18.05.2018 року до ІТТ № 5 ГУНП в Рівненській області та цього ж дня о 11 год. 10 хв. видано для конвоювання до Кузнецовського міського суду Рівненської області, тобто фактично утримувався в умовах ІТТ лише 5 год. 50 хв. Далі, цього ж дня слідчим суддею Кузнецовського міського суду Рівненської області до нього застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 18.07.2018 року. У цей строк позивач позбавлений був можливості працювати та отримувати дохід. 18.07.2018 року до позивача ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період часу та він зміг працювати, проте на посаді з меншим рівнем доходу, а також з анулюванням допуску до виконання особливих робіт, що потягло відміну пільгового Списку № 1 на пенсію, доплати за умови праці у розмірі 20 %, отримання талонів лікувально-профілактичного харчування, скороченого робочого тижня – 36 год. та додаткової відпустки за умови праці. Також, суд врахував застосування до позивача ОСОБА_2 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язанні у період з 14 вересня до 13 листопада 2018 року. Відрив його від звичайних занять для участі у 26 судових засіданнях. Втрату ним страхового стажу за списком № 1 на пенсію строком 2 роки 9 місяців 4 дні, 499 талонів на лікувально-профілактичне харчування, які поновленню не підлягають. Перебування його під слідством та судом з 18.05.2018 року до 02.12.2020 року, тобто протягом 30 місяців 14 днів. Також врахував те, що позивач ОСОБА_2 з 22.02.2021 року поновився на займаній посаді та правильно зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Щодо компенсації втраченої додаткової відпустки.
Відповідно до частини 4 ст. 24 Закону України “Про відпустки ”, за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Відповідно до статті 4 Закону України “Про відпустки”, до щорічних відпусток включено додаткову відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. 
Тобто законодавець допускає за дотримання визначених умов отримати компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки не лише у разі звільнення або смерті особи.
Відповідно слід погодитись з доводами апелянта про наявність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.
Щодо вимоги про повернення телефону.
Як встановлено місцевим судом, відповідно до копії протоколу обшуку від 18.05.2018 року, під час проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 вилучений мобільний телефон марки Samsung ІМЕІ НОМЕР_1 із сім-картою.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові повертається майно вилучене органами досудового розслідування. Копією заяви ОСОБА_2 від 14.12.2020 року підтверджується, що йому надавався його вилучений мобільний телефон, проте він відмовився його забрати у зв`язку з пошкодженнями. У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 визнав обставину про те, що працівники поліції на його вимогу надали вилучений у нього телефон, проте він відмовився його отримати, оскільки виявив пошкодження, якого не було на момент вилучення.
Важливою передумовою застосування механізму судового захисту є встановлення факту порушення прав позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що оскільки ОСОБА_2 добровільно, з власної волі, відмовився отримати наданий йому працівниками поліції телефон, то у цій частині позовних вимог його права не порушені, а отже у їх задоволенні обґрунтовано відмовлено. 
При цьому висновок місцевого суду про відсутність позовної вимоги про відшкодування шкоди завданої його майну узгоджується з доводами апелянта про відсутність такої вимоги.
Щодо вимог про відшкодування витрат за надання правової допомоги.
Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Та за правилами ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. 4 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
При цьому слід враховувати, що статтею 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Таким чином, зазначене законодавство передбачає відшкодування шкоди (витрат), понесених громадянином у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги, у повному обсязі.
Визначаючи розмір відшкодування витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги, слід враховувати, що кримінальне провадження відносно нього тривало з 18.05.2018 року по 02.12.2020 рік.
25 травня 2018 року, 15 липня 2018 року, 12 липня 2019 року з адвокатом Костецьким О.С. укладено договори про надання правової допомоги, що охоплювали період досудового розслідування та судового розгляду. Також в додатках до вказаних договорів узгодили суму винагороди у розмірі 5000 гривень та дійшли згоди, що сплачена наперед винагорода, Підзахисному не повертається.
Здійснення проплат за договорами підтверджується відповідними актами надання правової допомоги, довідками про отримання гонорару та квитанціями на суму 5 000 грн.
З копії вироку Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2019 року та ухвали Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року вбачається, що захисником позивача був ОСОБА_4 .
Ініціація кримінального переслідування позивача фактично зумовила укладення угод про надання правової допомоги.
В результаті наданих послуг адвокатом під час кримінального провадження, судом встановлено невинуватість ОСОБА_2 .
Фіксований розмір гонорару адвоката та його сплата на момент укладення договору не спростовує факту здійснення належного захисту інтересів клієнта.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Відповідно до викладеного колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення на користь позивача 15 000 грн. за подання юридичної допомоги, оскільки такий розмір є обґрунтованим відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності.
Щодо доводів апеляційної скарги Рівненської обласної прокуратури то слід зазначити наступне.
Колегія суддів вважає помилковим твердження апелянта про необґрунтоване визначення розміру компенсації, що становить 250 000 гривень.
Так, визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2022 рік, місцевий суд вірно урахував, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а саме що позивача ОСОБА_2 було затримано о 05 год. 20 хв. 18.05.2018 року до ІТТ № 5 ГУНП в Рівненській області та цього ж дня о 11 год. 10 хв. видано для конвоювання до Кузнецовського міського суду Рівненської області, тобто фактично утримувався в умовах ІТТ лише 5 год. 50 хв. Далі, цього ж дня слідчим суддею Кузнецовського міського суду Рівненської області до нього застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 18.07.2018 року. У цей строк позивач позбавлений був можливості працювати та отримувати дохід. 18.07.2018 року до позивача ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період часу та він зміг працювати, проте на посаді з меншим рівнем доходу, а також з анулюванням допуску до виконання особливих робіт, що потягло відміну пільгового Списку № 1 на пенсію, доплати за умови праці у розмірі 20 %, отримання талонів лікувально-профілактичного харчування, скороченого робочого тижня – 36 год. та додаткової відпустки за умови праці. Також, суд враховував застосування до позивача ОСОБА_2 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язанні у період з 14 вересня до 13 листопада 2018 року. Відрив його від звичайних занять для участі у 26 судових засіданнях. Втрату ним страхового стажу за списком № 1 на пенсію строком 2 роки 9 місяців 4 дні, 499 талонів на лікувально-профілактичне харчування, які поновленню не підлягають. Перебування його під слідством та судом з 18.05.2018 року до 02.12.2020 року, тобто протягом 30 місяців 14 днів. Також суд врахував, що позивач ОСОБА_2 з 22.02.2021 року поновився на займаній посаді. 
При цьому суд врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Аргументи щодо неналежного обґрунтування розмірів, що підлягають компенсації на підставі п.1 статті 3 Закону № 266/94-ВР спростовуються наданими позивачем довідками про не нараховану заробітну плату ОСОБА_2 за період перебування під домашнім арештом, про не нараховану заробітну плату ОСОБА_2 за дні засідання суду згідно табелів використання робочого часу та про втрати доплат за умови праці в підвищеному розмірі 20% за період з 23.07.2018 року по 02.12.2020 рік (т.1 а.с. 85, 86, 90), які відображають повну й об`єктивну інформацію про суми втраченого заробітку та інших доходів.
Щодо доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Державної казначейської служби України то слід зазначити, що основною підставою виникнення у позивача права на відшкодування заявленої шкоди є наявність виправдувального вироку. Відповідно, за встановлення невинуватості особи, в силу норми статті 3 Закону № 266/94-ВР виникає право на отримання компенсації шкоди, що завдана неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду вина яких презюмується.
Сама ж незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону № 266/94-ВР, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебував під слідством та судом з 18.05.2018 року до 02.12.2020 року, тобто протягом 30 місяців 14 днів. Утримувався в ІТТ, були застосовані запобіжні заходи у виді цілодобового домашнього арешту та домашнього арешту у нічний період часу, запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, був переведений на посаду з меншим рівнем доходу та втратив допуск до виконання особливих робіт, що потягло відміну пільгового Списку № 1 на пенсію, доплати за умови праці у розмірі 20 %, отримання талонів лікувально-профілактичного харчування, скороченого робочого тижня – 36 год. та додаткової відпустки за умови праці. Таким чином завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. Крім цього сам факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, та перебування позивачем протягом 30 місяців 14 днів під слідством та судом унеможливив продовження активного громадського життя, призвело до порушення зв`язків з оточуючими людьми, та змусило його докладати додаткових зусиль для поновлення вказаних зв`язків.
Тому доводи про відсутність доказів отримання шкоди завданої неправомірними діями слідства та суду не можуть братися до уваги.
Водночас слід враховувати, що відповідачем у такій категорії справ, а саме у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Таким чином, доводи апеляційних скарг відповідачів не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм належна правова оцінка. Однак апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 в частині стягнення компенсації за втрачену додаткову відпустку та за правничу допомогу та необхідності зміни резолютивної частини судового рішення.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 45 522 гривень компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів та коштів у сумі 15 000 гривень як відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 45 522 гривні компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів та кошти у сумі 15 000 гривень як відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги.
Рішення в інші частині змінити виклавши резолютивну частину в такій редакції:
"Позов ОСОБА_2 до Держави Україна, в особі Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 втрачену заробітну плату у сумі 33 115 гривень 82 копійки;
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 втрачену двадцяти відсоткову доплату за умови праці у сумі 59 225 гривень 42 копійки;
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 3 877 гривень 09 копійок в рахунок компенсації втрат неврахованої заробітної плати у засіданнях суду у справі про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності;
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 250 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду;
У задоволенні решти позовних вимог відмовити."
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                                С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                        С.О. Гордійчук

                                                                       С.С. Шимків