02.11.22
22-ц/812/823/22
Справа №489/8894/21          Головуючий у 1-й інстанції Микульшина Г. А.
Провадження №22ц/812/812/22
Провадження №22ц/812/823/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
2 листопада 2022 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О .О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Ковальським Є. В., 
за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційними скаргами 
Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
(далі - Інгульський ВДВС),
Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області 
(далі - ГУНП в Дніпропетровській області)
на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Микульшиної Г. А. о 9 год. 00 хв. у приміщенні суду в місті Миколаєві, із складенням його повного тексту по справі
за позовом
ОСОБА_2 
до ГУНП в Дніпропетровській області, Інгульського ВДВС, Миколаївської міської ради, 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу 
Димов Олександр Сергійович
(далі – приватний нотаріус Димов О. С.), 
Друга Миколаївська державна нотаріальна контора
(далі – Друга держнотконтора),
ОСОБА_5 ,
Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області 
(далі – ГУ ПФУ в Миколаївській області) 
про звільнення майна з-під арешту та 
визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И Л А: 

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ГУНП в Дніпропетровській області, Інгульського ВДВС, Миколаївської міськради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Димов О. С., Друга Миколаївська держнотконтора, у якому просила про звільнення частки квартири АДРЕСА_1 з під-арешту, який накладено у 2012 року на підставі постанови старшого слідчого відділу Саксаганського РВ Криворізького міського управління МВС України в Дніпропетровській області у кримінальній справі, а також арештів, що накладені в межах виконавчих проваджень, відкритих Ленінським ВДВС Миколаївського міського управління юстиції у 2011 році та 2014 році. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті співвласниці ОСОБА_6 , на частку квартири, яка належала їй за життя, та на іншу частку, яку спадкодавиця прийняла, після смерті свого сина ОСОБА_7 , який помер раніше неї - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відносно якого порушені кримінальне та виконавчі провадження закриті. 
Позивач посилалася на те, що є єдиною спадкоємицею за складеним співвласницею квартири заповітом та бажає прийняти спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і яка складається з ј частини квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на житло, та ј частини, яку померла ОСОБА_6 , ще за життя, прийняла після смерті сина ОСОБА_7 , але не встигла оформити спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину.
Між тим, через наявність відомостей про накладені арешти, приватним нотаріусом, яким заведена спадкова справа, позивачці, як спадкоємиці за заповітом, відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.
Посилаючись на наведене позивачка просила скасувати накладені арешти в порядку цивільного судочинства та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
На поданий ОСОБА_2 позов від відповідача ГУНП в Дніпропетровській області надійшов відзив, у якому його представник просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а управління не є належним відповідачем у справі, оскільки досудове розслідування за кримінальним провадженням здійснював інший підрозділ. Тому вважало відсутніми правові підстави для зняття арешту накладеного за постановою слідчого.
Відзивів на позов від інших відповідачів та третіх осіб не надійшло.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалено про скасування арештів (обмеження щодо заборони відчуження) нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладені постановою Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29.09.2012, зареєстрованої 11.09.2012 Другою миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером обтяження №12976001 на підставі заяви 31/8-6041, а також Ленінським відділом ДВС ММУЮ (номер запису 11475309 від 08.11.2011 та номер запису 8203910 від 23.12.2014). В задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування на частку квартири - відмовлено. Розподілено судові витрати. 
При ухваленні рішення суд виходив з того, що відсутні правові підстави для продовження арешту майна відносно особи, яка померла, та відносно якої кримінальне та виконавчі провадження є закритими. Наявність арештів щодо спірного майна до цього часу є таким, що порушує права позивачки, яка не є учасником ні кримінального, ні виконавчого провадження, а тому обраний нею спосіб захисту в порядку цивільного судочинства є вірним та підлягає захисту шляхом звільнення частки майна із-під арешту. Підстав для визнання права власності в порядку спадкування відсутні, так як перешкода, яка заважала позивачці отримати свідоцтво про право власності усунута шляхом задоволення вимоги про звільнення майна із-під арешту. 
В апеляційній скарзі представник ГУНП в Дніпропетровській області оскаржуючи рішення в частині, якою позов було задоволено, посилався на порушення норм процесуального права виключно в частині визначення юрисдикції спору, неповне з`ясування судом обставин справи, внаслідок чого просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову в цій частині.
Зазначав, що застосовані судом правові висновки ВП ВС не можуть бути покладені в основу вирішення даного спору. Вказував, що такі спори підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, визначеному в статтях 173, 174 КПК України.
Наголошував на тому, що розгляд питання про зняття арешту, за обставинами позову, здійснюється виключно у порядку кримінального провадження, посилався на відповідну судову практику.
В межах доводів, поданої апеляційної скарги, рішення суду в частині задоволення позову про звільнення майна із-під арештів, накладених виконавчою службою на підставі виконавчих проваджень, та в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності, - не оскаржив 
Не погодившись з рішенням суду в частині звільнення майна із-під арештів, накладених в порядку виконавчих проваджень, представник Інгульського ВДВС, який подав апеляційну скаргу, посилався на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження обставин справи в частині визначення їх, як неналежного відповідача, за вказаними вимогами, просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову в цій частині.
Зазначав про те, що позивачкою не обґрунтовано, які саме її права та інтереси порушив відповідач Інгульський ВДВС.
Наголошував на тому, що не є належним відповідачем у справі, оскільки арешт на спірне майно було накладено відповідно до постанови Ленінського ВДВС у м. Миколаєві.
Рішення суду в частині звільнення майна із-під арешту, який накладено в порядку кримінального провадження, та в частині відмови у позові, не оскаржив.
Відзивів на скарги не надійшло.
Третя особа ОСОБА_8 , від імені якого діє адвокат Мотельчук Ю. І., надав письмові пояснення, в яких виклав свої доводи та просив про задоволення апеляційної скарги ГУНП в Дніпропетровській області.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено правонаступника стягувача за виконавчими провадженнями – Головне управління Пенсійного Фонду України в Миколаївської області та кредитора спадкодавця ОСОБА_7 – ОСОБА_5 .. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення із наступних підстав.
При вирішенні справи судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності, що набуто в порядку приватизації, декільком співвласникам: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.20-21).
За життя усіх співвласників на квартиру АДРЕСА_1 , а саме на її частку, що належить співвласнику ОСОБА_7 , накладено декілька арештів. В тому числі, на підставі постанов державних виконавців Ленінського ВДВС, винесених у межах виконавчих проваджень за поданими УПФУ в Ленінському районі міста Миколаєва безспірними вимогами про стягнення на користь держави з боржника ОСОБА_7 сум податків та зборів: (ВП№27782561) боргу в сумі 1 061 грн 18 коп. з накладенням арешту на все майно боржника з внесенням 8 серпня 2011 року відповідного запису №11475369 та (ВП №27782561) боргу в сумі 4 010 грн 30 коп. з накладенням арешту відповідно до запису №8203910 від 23 грудня 2014 року (т.1 а.с.56) 
Також за постановою старшого слідчого СВ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області майора міліції Грідіна С.В. у межах кримінального провадження №56121483 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 2 статті 205, частинами 3 і 4 статті 358 КК України, накладено арешт з метою можливого забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, який з реєстраційним номером обтяження №12976001 зареєстровано 11 вересня 2012 року нотаріальною конторою на підставі заяви 31/8-6041 Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (т.1 а.с.47-51).
В подальшому, у відповідності до відомостей, що містяться у повідомленні Інгульського ВДВС від 24 січня 2022 року (т.1 а.с.56), виконавче провадження №27782561 завершено шляхом винесення державним виконавцем 30 серпня 2013 року постанови про повернення виконавчого документа без вирішення питання про скасування заходів по накладенню 8 серпня 2011 року арешту на все майно боржника відповідно до запису №11475369. Така ж постанова 29 грудня 2015 року винесена у межах виконавчого провадження № 27782561 теж без скасування раніше накладеного арешту відповідно до запису №8203910 від 23 грудня 2014 року. Після повернення виконавчих документів, ці безспірні вимоги про стягнення боргу більше до виконання не подавалися. Строки зберігання вказаних виконавчих проваджень спливли, провадження знищені, заходи про скасування арештів виконавцями не прийняті (т. 1 а.с.56) 
Також за наслідками судового розгляду кримінального провадження Саксаганським районним судом міста Кривий Ріг Дніпропетровської області 6 грудня 2012 року постановлено вирок, за яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 205, частинами 3 і 4 статті 358 КК України, та на підставі статей 70, 72 КПК України йому призначено остаточне покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі та штрафу на суму 51 000 грн. 00 коп., із застосуванням статті 75 КК України із звільненням від покарання з випробуванням тривалістю на три роки (т.1 а.с.161-169). Задоволено частково цивільні позови ОСОБА_9 та СПД ОСОБА_10 , а позови ОСОБА_11 та ТОВ «Діл Фіш Україна» задоволено повністю.
Із засудженого ОСОБА_7 разом з двома іншими засудженими у солідарному порядку в рахунок відшкодування шкоди стягнуто: на користь ОСОБА_11 – 46 528 грн 30 коп.; на користь СПД ОСОБА_10 – 86 280 грн.; на користь ОСОБА_9 – 52 560 грн 95 коп.; на користь ТОВ «Діл Фіш Україна»- 72 028 грн 80 коп. (т.1 а.с.139-144).
Питання про зняття арешту з майна засудженого ОСОБА_7 або конфіскації його майна судом у постановленому вироку не вирішувалось.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (т.1 а.с.16).
29 березня 2019 року мати померлого ОСОБА_7 , ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Димова О. С. із заявою про прийняття нею спадщини, після смерті сина, яка складається із належної йому частки у квартирі  АДРЕСА_1  (т. 1 а.с.16, 17). У видачі свідоцтва про право власності на спадщину останній відмовлено, у зв`язку з наявністю обтяження щодо спадкового майна – накладених арештів в межах кримінального та виконавчих проваджень, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25)
ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_6  померла, але за життя, 8 березня 2019 року зробила розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт на користь позивачки ОСОБА_12 , за яким заповіла позивачці все належне їй майно, на яке вона матиме право за законом на момент своєї смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось (т. 1 а.с.15-19).
За такого позивачка ОСОБА_2 , як єдина спадкоємиця за заповітом, звернулася до приватного нотаріуса з відповідною заявою, на підставі якої 6 квітня 2020 року заведено спадкову справу. 
Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку, після смерті ОСОБА_6 , якою за життя прийнято спадок після смерті сина ОСОБА_7 , немає (т. 1 а.с.22). Є лише кредитор спадкодавця ОСОБА_7 – ОСОБА_5 , який своєчасно подав заяву про пред`явлення вимоги до спадкоємців, але вона до наступного часу не задоволена, у зв`язку з відсутністю можливості оформлення спадкових прав на спадщину, що відкрилася (т.1 а.с.78-79).
В той же час оформлення спадкових справ не є можливими, оскільки позивачці відмовлено приватним нотаріусом Димовим О.С. у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка складається із часток у спірній квартирі АДРЕСА_2 , що за життя належали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , у зв`язку з наявністю обтяжень, а саме арештів, що були накладені в межах кримінального і виконавчих проваджень на належне ОСОБА_7 майно – частину квартири. 
За наведених обставин, не будучи учасником виконавчих та кримінального проваджень, позивачка, як єдина спадкоємиця за заповітом, звернулася до суду з позовною вимогою про звільнення майна із-під арешту, яка розглянута судом першої інстанції вірно, в порядку цивільного судочинства у відповідності до обраного способу захисту порушеного права. 
Ці висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають, як нормам матеріального і процесуального права, так і встановленим ним обставинам справи.
Так, частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Згідно частини 1 статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду (частина 2 статті 174 КПК України 2012 року).
Одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, суд вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частинна 4 статті 174 КПК України 2012 року).
Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.
Проте, арешт на спірну квартиру було накладено слідчим 29 серпня 2012 року під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_7 та інших осіб у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст.358 КК України, на підставі положень КПК України 1960 року, до набрання чинності КПК України 2012 року, а саме до 20 листопада 2012 року.
За положеннями пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом (2012 року), вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у відповідності до порядку, що діяв до 20 листопада 2012 року.
У справі, яка переглядається, місцевим судовим було встановлено, що арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_7 та інших за положеннями КПК України в редакції 1960 року, а з позовом про зняття арешту з майна звернулася особа, яка не є стороною кримінального провадження, але якій у відповідності до частини 5 статті 1268 ЦК України належить спадщина, та спадкові права якої є порушеними.
Як вбачається з кримінальної справи 435/10064/12, на час звернення позивача до суду із позовом в порядку цивільного судочинства, кримінальну справу розглянуто із ухваленням вироку, який виконано в частині призначеного покарання (кримінальна справа 435/10064/12, том V). Дані про пред`явлення виконавчих листів для примусового виконання вироку в частині цивільних позовів та відкриття за ними виконавчих проваджень - відсутні. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд зазначеної справи в порядку цивільного судочинства.
Крім цього, враховуючи положення статей 315, 316, 322, 337, 347, 349 КПК України 2012 року, які регулюють процедуру проведення судом дій з підготовки справи до судового розгляду у порядку кримінального судочинства, визначення меж такого розгляду та його безперервність, колегія суддів вважає, що звернення третьої особи як спадкоємця майна з позовом чи клопотанням про зняття арешту з спадкового майна до суду, який закінчив розгляд кримінальної справи, не є можливим, а тому потребує адекватного способу захисту порушеного права.
Зазначене узгоджується з правовим висновком ВП ВС наведеним у постанові від 24 квітня 2019 року під час розгляду справи №2-3392/11 , провадження №14-105цс19, який у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин повинен враховуватися судом у справах за аналогічними обставинами.
Відповідають встановлені судом обставини і правовим висновкам, зробленим ВП ВС у постанові від 30 червня 2020 року під час розгляду справи 727/2878/19 та у постанові від 15 травня 2019 року під час розгляду справи 372/2904/17-ц щодо визначення спору щодо зняття з майна арешту на майно особи, яка не є учасником завершеного кримінального провадження, як приватноправового.
Таким чином висновки суду першої інстанції з питання вірно обраного позивачкою способу захисту порушеного права в порядку цивільного судочинства є правильними, а доводи, викладені відповідачем із заперечення цих обставин, є помилковим тлумаченням ним норм процесуального права. 
Щодо посилання представника відповідача на помилкове застосування обраних судом правових висновків та безпідставне неврахування правових висновків, викладених 17 жовтня 2018 року ВП ВС у постанові при розгляді справи №932/6853/20, то колегія суддів вважає таке посилання недоречним, оскільки ці висновки зроблені на підставі інших обставин справи, які не є подібними обставинам справи, що переглядається апеляційним судом.
Також недоречними є доводи апеляційної скарги відповідача ГУНП в Дніпропетровській області про те, що він є неналежним відповідачем у справі, з огляду на те, що слідчий відділ Саксаганського РВ Криворізького МУ ГУМВС України не є юридичною особою та входив до складу установи, що безпосередньо підпорядковувалася ГУНП в Дніпропетровській області, яка є юридичною особою та належним відповідачем у цій справі. 
Аналогічними є доводи апеляційної скарги відповідача Інгульського ВДВС, який теж вважає себе неналежним відповідачем, а спосіб вирішення цього спору зазначає як вирішення питання в порядку визначеному Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».
Між тим, з такими твердженнями відповідача погодитись неможливо виходячи з наступного. 
Розділом VII ЦПК України передбачено розгляд скарг та заяв сторін виконавчого провадження з питань виконання судового рішення. В той же час позивачка не є стороною виконавчого провадження, а арешти накладені державними виконавцями в межах виконавчих проваджень з виконання рішень інших органів, а не судів. 
Не є можливим розгляд цього питання і в порядку адміністративної юрисдикції, у зв`язку із завершенням проваджень, знищенням їх матеріалів, та відсутністю спору позивачки з порядку та процедури вчинення реєстраційних дій, так як наявність відповідного обтяження пов`язується нею виключно з обмеженням її прав, як спадкоємця. 
Так, Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) при розгляді справи №524/8406/17 у своїй постанові від 29 травня 2019 року та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі №504/1438/14 визначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто за передбачених законом умов, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відтак, колегія суддів доходить висновку, що позивачка правильно звернулася до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, обравши такий спосіб усунення перешкод у здійсненні нею права власності пов`язаним із оформленням спадщини та її вимоги є обґрунтованими.
До того ж відповідно до змісту частини 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції статті, що діяла станом на серпень 2013 року та грудень 2015 року) визначається, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
За обставинами, встановленими у справі, вбачається, що виконавчий документ не може бути повторно пред`явлений Пенсійним Фондом до виконання, у зв`язку зі спливом строку на пред`явлення виконавчих документів, а через сплив строку пред`явлення чинність накладених на спірну квартиру арештів є недоцільною. 
Не можна взяти до уваги і посилання відповідача на його неналежність, оскільки це суперечить обставинам, які пов`язані не з ліквідацією Ленінського ВДВС та утворення іншої самостійної організації, а виключно з технічними питаннями по перейменуванню Ленінського ВДВС на Інгульський ВДВС у 2016 році та відповідно проведену в подальшому реорганізацію відділу.
За таких обставин правових підстав для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову в частині скасування арештів накладених на спірну квартиру, колегію суддів не встановлено.
Інші підстави для скасування чи зміни судового рішення у змісті апеляційної скарги не наведені.
За такого, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та таким, що відповідає меті цивільного судочинства, направленої на захист прав та законних інтересів фізичних осіб від неправомірних дій органів державної влади.
У відповідності до статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області – залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадку, передбаченому статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                   О. О. Ямкова

Судді                                                   С. Ю. Колосовський
О. В. Локтіонова