ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6830/22 Справа № 199/5172/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року 
по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа – ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису ,–

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись заявники: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 із вищевказаною заявою в порядку окремого провадження, в якій просили суд видати обмежувальний припис відносно заінтересованої особи - ОСОБА_5 , строком на шість місяців із покладенням на кривдника обов`язків у вигляді: заборони наближатися на 100 м до місця фактичного проживання заявників, а також заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) заявників – у кв. АДРЕСА_1 . 
Вимоги мотивовані тим, що заінтересована особа - ОСОБА_6 , який є сином та братом заявників: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відповідно, протягом 2020-2021 років неодноразово вчиняв психологічне та фізичне домашнє насильство відносно заявників, за що відносно нього видавався терміновий заборонний припис, а також він двічі у 2021 році притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, відносно нього також розпочато кримінальне провадження. За таких обставин, посилаючись на те, що ОСОБА_6 у 2022 році, намагаючись виставити себе потерпілим, неодноразово звертався до поліції зі скаргами, спрямованими на притягнення його матері – заявника ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього психологічного насильства відносно нього, а провадження за вказаними скаргами закривалось судом, заявники просили задовольнити їх заяву в повному обсязі. 

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх заяву у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

       В судовому засіданні встановлено, що заінтересована особа у справі - ОСОБА_6 є сином та братом заявників: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , відповідно, що встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також вбачається: з матеріалів справи, пояснень сторін та зі змісту копій протоколів про адміністративне правопорушення і постанов суддів, ухвалених за наслідками розгляду таких протоколів.
       Встановлено, що заявники зареєстровані та фактично мешкають у кв. АДРЕСА_2 частка у праві власності на яку належить заінтересованій особі, однак, ОСОБА_6 за вказаною адресою з 2022 року не проживає, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Викладені обставини підтверджуються копіями паспортів заявників, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Відповідно до висновку спеціаліста судово-медичного експерта №565 від 20 лютого 2020 року у заявника  ОСОБА_7 було виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на тулубі та верхніх кінцівках, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), частина яких при ударі об такий (такі), можливо в термін, який вказує обстежена. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. За твердженням заявників, такі тілесні ушкодження були спричинені ОСОБА_7 її сином ОСОБА_6 19 лютого 2020 року в ході конфлікту з матір`ю за місцем її мешкання. Заінтересована особа в судовому засіданні вказані обставини не заперечував.
       13 жовтня 2021 року постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/7889/21 (провадження №3/199/4137/21) ОСОБА_6 визнано винуватим за ст.173-2 ч.1 КУпАП у вчиненні 23 вересня 2021 року близько 19 години 00 хвилин за адресою АДРЕСА_4 домашнього насильства психологічного характеру відносно його сестри ОСОБА_2 , яке виявилось у вчиненні сварки, висловленнях нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. На правопорушника накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави. Постанова судді набрала законної сили 25 жовтня 2021 року. Копія постанови наявна у даній цивільній справі.
       01 грудня 2021 року постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/9521/21 (провадження №3/199/4987/21) ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні 26 липня 2021 року о 15 годині 00 хвилин за адресою АДРЕСА_4 домашнього насильства психологічного характеру відносно його матері ОСОБА_7 , тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.2 КУпАП. Однак, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6 закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова судді набрала законної сили 14 грудня 2021 року, а її копія наявна у матеріалах даної цивільної справи.
       04 грудня 2021 року на підставі постанови судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/9521/21 щодо наявності в діях ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, порушено кримінальне провадження №12021046630000615 за ст.125 ч.1 КК України, потерпілою значиться ОСОБА_8 . Викладене підтверджується копією витягу з ЄРДР.
       В суді першої інстанції було досліджено в якості доказу звукозапис, наданий заявниками. Зі змісту відтвореного та дослідженого в судовому засіданні звукозапису, наданого заявниками, підтверджено висловлювання ОСОБА_6 на адресу його матері погрози, що полягала у завданні шкоди її життю та здоров`ю. Згідно до пояснень заявників, саме вказаний звукозапис із погрозою і став підставою для початку кримінального провадження №12021046630000615.
       Також, судом встановлено, що ОСОБА_6 неодноразово звертався до поліції зі скаргами на свою матір ОСОБА_7 з вимогами про притягнення її до відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема, домашнього насильства. За наслідками таких звернень відносно ОСОБА_7 13 квітня 2022 року, 21 квітня 2022 року та 30 травня 2022 року працівниками поліції складались протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 КУпАП, які направлялись до суду для розгляду по суті. Викладене підтверджується копіями заяв та протоколів.
       28 квітня 2022 року постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/1929/22 (провадження №3/199/1091/22) ОСОБА_7 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, а саме у вчиненні відносно сина ОСОБА_6 домашнього насильства психологічного характеру. При цьому на підставі ст.22 КУпАП ОСОБА_7 звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, в силу малозначності скоєного нею правопорушення. Викладене підтверджується копією відповідної постанови, яка набрала законної сили 10 травня 2022 року.
       12 травня 2022 року постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська закрито провадження у справі №199/2254/22 (провадження №3/199/1286/22) про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 ч.1 КУпАП, відносно ОСОБА_7 у зв`язку із відсутністю в її діях складу вказаного правопорушення. Наведене підтверджується копією означеної постанови, яка за наслідками апеляційного перегляду залишена без змін та набрала законної сили 14 червня 2022 року.
       06 липня 2022 року постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/1929/22 (провадження №3/199/1091/22) ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення 11 квітня 2022 року за адресою АДРЕСА_4 домашнього насильства психологічного характеру відносно її сина ОСОБА_9 . Викладене підтверджується копією постанови судді.
       Крім того, судом першої інстанції, на підставі відтворення та дослідження в судовому засіданні наданих ОСОБА_6 в якості доказів звуко- та відеозаписів, було з`ясовано, що у 2022 році, зокрема у квітні місяці, неодноразово між учасниками справи виникали сварки та конфлікти, які за своїм змістом носять обопільний характер, полягають у проявах агресії та висловлюванні образ і заявниками, і заінтересованою особою один стосовно одного. При цьому, як вбачається з пояснень учасників справи та змісту вказаних записів, конфлікт триває між його сторонами вже тривалий час, а виник з приводу користування спільним майном – кв. АДРЕСА_1 , частка у праві власності на яку належить ОСОБА_6 , і де проживають заявники.
       Так, за змістом ст.ст. 350-2, 350-3 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником – у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису. Аналогічні положеннями містить норма ст. 26 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
       Відповідно до ст.1 ч.1 п.п.3, 4, 6, 8, 14, 17 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала особа), – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.
       Згідно ст.3 ч.2 п.п.7, 11 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: батьки (мати, батько) і дитина (діти), рідні брати і сестри.
       Нормою ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать обмежувальний припис стосовно кривдника.
       Положеннями ст.1 ч.1 п.7 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
       Частинами 2, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ч.2 ст.350-6 ЦПК України встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
       Частиною 3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
       У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
       Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19, від 26.09.2019 у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17.06.2020 у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 24.02.2021 у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), від 14.07.2021 у справі № 643/15988/20 (провадження № 61-5729св21).
       У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
       Доказами, що підтверджують дані обставини можуть бути матеріали якими підтверджується наявність провадження (кримінального чи про адміністративне правопорушення) щодо особи, яка вчинила домашнє насильство, винесення термінового заборонного припису, інформації про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, показання свідків, висновки експертиз, власна фіксація подій на аудіо- або відеоносії, фіксація з нагрудних камер поліцейських, повідомлення про подію в заклади охорони здоров`я, медичні довідки, роздруківки текстових повідомлень, копії заяви до поліції тощо.
       Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Тимчасові обмеження прав особи, що здійснює домашнє насильство, мають бути пропорційними меті застосування щодо неї обмежувального припису. Строк дії обмежувального припису має бути пропорційним і достатнім та визначається судом із урахуванням оцінки ризиків.
       Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року по справі №756/3859/19, від 24 жовтня 2019 року по справі №415/10120/18, від 26 лютого 2020 року по справі №154/1692/19, від 20 травня 2020 року по справі №673/1607/19, від 11 березня 2021 року по справі №463/2162/20, від 30 червня 2021 року по справі №361/4690/20, від 14 липня 2021 по справі №646/3036/20.
       Окрім того, при вирішенні справ зазначеної категорії справ сліду враховувати, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року по справі №452/317/19-ц). Електронні докази у вигляді смс-повідомлень та запису телефонних розмов на підтвердження факту вчинення психологічного насильства повинні враховуватися судом для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи (постанова Верховного Суду від 12 березня 2020 року по справі №159/4550/19). А тимчасове обмеження права власності або користування кривдника житловим приміщенням з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи-кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього (постанови Верховного Суду від 28 квітня 2020 року по справі №754/11171/19, від 17 лютого 2021 року у справі №766/13927/20-ц).
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи дійсно знайшли своє підтвердження факти вчинення ОСОБА_6 відносно своєї матері та сестри домашнього насильства психологічного характеру, що підтверджується копією висновку спеціаліста судового-медичного експерта, звукозаписом конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також копіями відповідних постанов Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2021 року та 01 грудня 2021 року, якими ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.173-2 КУпАП. 
       Проте, колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянтів щодо вказаних подій домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_6 відносно до заявників та зафіксованого вказаними доказами, оскільки, останні дії мали місце за 1-2 роки до моменту звернення заявників до суду із даною заявою в порядку окремого провадження про видачу обмежувального припису. 
       Ні суду першої, ні апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів за період із вказаного часу і до теперішнього моменту, зокрема протягом 2022 року, наявності нових проявів та вчинення ОСОБА_6 нових актів домашнього насильства відносно заявників, а останніми не подано суду доказів продовження вчинення такого насильства з боку ОСОБА_6 , як і не доведено наявність ризиків вчинення ним домашнього насильства в майбутньому. 
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 

       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

       В ході розгляду справи було встановлено, що дійсно між учасниками справи триває вже довгий час конфлікт з приводу користування квартирою, в якій мешкають заявники та частка у праві власності на яку належить ОСОБА_9 . 
При цьому такий конфлікт, зокрема у 2022 році, носить характер обопільного, в якому кожна із сторін конфлікту ображає іншу, проявляє агресію, висловлює образи тощо.
Крім того, в суді апеляційної інстанції сторони не заперечували тих обставин, що ОСОБА_6 для вирішення конфлікту направляв на адресу заявників письмову пропозицію щодо його бажання розпорядитись своєю часткою у спільному майні. Однак, заявниці не погодились з умовами заінтересованої особи. Та не надали своїх пропозицій щодо вирішення спірної ситуації, зокрема, щодо розміру вартості частки у спільному майні, яка належить ОСОБА_6 та за яку вони бажали б її придбати. 
       Також, колегія суддів не приймає до уваги  доводи апелянтів про достатність  доказів вчинення  ОСОБА_6  домашнього насильства, оскільки сам факт звернення до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству (справи №№ 640/23804/18, 635/4854/19, 336/5627/19, 754/6995/19, 363/3496/18).
       За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для задоволення даної заяви та для видачі обмежувального припису, оскільки із наданих доказів не вбачається, як і наявності ризиків вчинення ОСОБА_6 нових актів домашнього насильства або продовження тих, які підтверджені і мали місце за 1-2 роки до моменту звернення до суду заявників із даною заявою.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
У відповідності до ст.350-5 ч.3 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. 

       Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
       
       Головуючий          О.В. Свистунова

       Судді:                  Т.П. Красвітна

        І.А. Єлізаренко