ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року 
м. Київ

cправа №  916/1294/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:   Баранця О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенця В. І., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Щавинської Ю. М.
від 29 вересня 2021 року
та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Богатиря К. В., Аленіна О. Ю., Таран С. В.
від 30 червня 2022 року

за позовом ОСОБА_1 
до Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург"
про визнання недійсним рішення загальних зборів,

за участю представників:
позивача: не з`явилися 
відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург" про визнання недійсним рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» про встановлення розмірів внесків співвласників, оформленого протоколом загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» № 1 від 07 квітня 2017 року про затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території згідно додатку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , співвласником зазначеного будинку, спірне рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» суперечить положенням чинного законодавства, а саме: статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», частині 14 статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», пунктам 5, 6, 5.14. статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» та порушує права позивачки на участь у загальних зборах співвласників багатоквартирного будинку, оскільки було прийняте на зборах, що відбулися з порушенням порядку їх скликання та проведення. За твердженням позивачки вона як співвласниця майна зазначеного багатоквартирного будинку не була повідомлена про дату, час, місце та порядок денний загальних зборів, на яких були прийняті спірні рішення, спірні рішення фактично не були прийняті, за їх прийняття не проголосувала необхідна визначена законом кількість співвласників, у голови те секретаря зборів були відсутні повноваження на проведення зборів та підписання протоколу, а також був порушений порядок оприлюднення спірних рішень.
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург" як юридична особа було зареєстроване 26 листопада 2013 року. 
Рішенням установчих зборів власників житлових і нежитлових приміщень багатоквартирних будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , був затверджений статут Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург" (далі по тексту - статут), відповідно до пункту 1.4. якого Об`єднання набуває статусу юридичної особи з моменту його державної реєстрації у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", має самостійний баланс, рахунки в банківських установах, печатку з власним найменуванням та інші необхідні реквізити.
Згідно з пунктом 2.1. статуту метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав його членів та дотримання всіма співвласниками неподільного і загального майна житлового комплексу обов`язків щодо належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
Відповідно до пункту 2.3. статуту об`єднання має право, відповідно до законодавства та статуту, шляхом скликання загальних зборів, зокрема, визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту неподільного і загального майна відповідно до статуту; встановлювати розміри платежів і внесків членів об`єднання, а також відрахувань до резервного і ремонтного фондів.
У розділі 4 статуту визначено, що вищим органом управління об`єднання є загальні збори, які можуть приймати рішення по всім питанням, що стосуються діяльності об`єднання. Загальні збори правомочні, якщо на них присутні більше половини членів об`єднання. До виключної компетенції загальних зборів членів об`єднання належить, зокрема, визначення розмірів внесків та платежів членів об`єднання.
Відповідно до пункту 5.6. статуту повідомлення про проведення загальних зборів членів об`єднання надсилається в письмовій формі і вручається кожному члену об`єднання під розписку або шляхом поштового відправлення (рекомендованим листом). Повідомлення про проведення загальних зборів членів об`єднання мас бути негайно оприлюднене на дошках об`яв та на веб-сайті об`єднання. Повідомлення надсилаються не пізніше ніж за 14 днів до дати проведення загальних зборів У повідомленні про проведення загальних зборів зазначається порядок денний, дата та місце їх проведення.
Ініціатор проведення загальних зборів зобов`язаний надати членам об`єднання можливість до початку зборів ознайомитися з документами, що пропонуються до розгляду на зборах. Такі документи можуть надаватися в електронній формі (пункт 5.7. статуту).
Загальні збори правомочні, якщо на них присутні більше 50 (п`ятдесяти) відсотків членів об`єднання (пункт 5.9. статуту).
Рішення загальних зборів, окрім рішень з питань, вказаних в пункті 5.17., приймаються простою більшістю голосів від кількості голосів членів об`єднання, що присутні на загальних зборах (пункт 5.10. статуту).
Відповідно до пунктів 5.11. - 5.12. статуту кожні загальні збори обирають голову та секретаря зборів зі складу членів об`єднання. Голова зборів веде збори. Секретар зборів забезпечує оформлення протоколу загальних зборів. Протокол загальних зборів підписує голова та секретар зборів.
Згідно з пунктом 5.14. статуту протокол загальних зборів членів об`єднання після його оформлення і підписання має бути негайно оприлюднений на дошках об`яв та на веб-сайті об`єднання.
Відповідно до пункту 5.21. рішення, прийняті загальними зборами, є обов`язковими для всіх членів об`єднання.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , про що свідчать наявні в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень та свідоцтво про право власності (індексний номер 36834647 від 27 квітня 2015 року).
07 квітня 2017 року були проведені загальні збори співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург", оформлені протоколом № 1.
Із зазначеного протоколу загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург" № 1 від 07 квітня 2017 року вбачається, що загальна кількість співвласників багатоквартирного будинку становить 633 особи, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень будинку - 40  353,6 кв.м, участь у загальних зборах взяли 388 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 25  943,5 кв.м, на порядок денний було винесене одне питання: затвердження розміру членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території.
У розділі 3 протоколу зазначено про те, що слухали співвласника квартири 24, корпус 5 - ОСОБА_2 , який запропонував обрати головою зборів          ОСОБА_3 , секретарем зборів - ОСОБА_4 .
За результатом розгляду питання порядку денного щодо затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території на загальних зборах прийняли рішення: затвердити членські внески на утримання будинку та прибудинкової території згідно з додатком у розмірі: для мешканців 1-го поверху - 3,00 грн, для мешканців 2-го і вище поверхів - 4,10 грн, для нежитлових приміщень - 4,10 грн. Згідно з підсумками голосування за прийняття цього рішення проголосували - 381 співвласник, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 24  191,5 кв.м; проти - 5 співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 369,3 кв.м; у графі "утримались" протоколу міститься прочерк.
У матеріалах справи також міститься додаток № 2 до протоколу загальних зборів від 07 квітня 2017 року, який містить інформацію щодо осіб, які проголосували, зокрема, номера квартир та їх площа, прізвища власників, а також відмітки "за" / "проти" та підписи власників.
12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК Люксембург" про визнання недійсним рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» про встановлення розмірів внесків співвласників, оформленого протоколом загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» № 1 від 07 квітня 2017 року про затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території згідно додатку.
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Одеської області рішенням від 29 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2022 року, відмовив у задоволенні позову.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спірне рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» було прийняте на зборах, що відбулися з порушенням порядку їх скликання та проведення: без повідомлення позивачки належним чином про скликання цих зборів, було прийняте за відсутності достатньої кількості голосів, необхідних для його прийняття, з порушенням порядку складання протоколу та оприлюднення такого рішення. Суди також дійшли висновку про порушення спірним рішенням прав позивачки як співвласниці багатоквартирного будинку на участь в управлінні об`єднанням та визнали позовні вимоги обґрунтованими. 
Однак, суди відмовили у задоволенні позову з огляду на те, що позовна вимога у цій справі заявлена позивачкою з пропуском строку позовної давності. При цьому суди виходили з того, що з наданих суду відповідачем доказів, а саме: квитанцій за червень, жовтень 2017 року та лютий 2018 року, а також акту звірки вбачається, що позивачка здійснювала сплату членських внесків з утримання будинку та прибудинкової території за тарифами, визначеними спірним рішенням, з огляду на що позивачка щонайменше починаючи з 08 червня 2017 року - дати здійснення нею першої оплати після прийняття загальними зборами спірних рішень згідно з актом звірки мала реальну можливість дізнатися про її порушене право.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивачка - ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 29 вересня 2021 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка послалася на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначила про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме:
- статті 256, 257, пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України №  540-ІХ від 30 березня 2020 року), не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 06 травня 2021 року у справі №  903/323/20, від 25 серпня 2021 року у справі №  914/1560/20, від 08 лютого 2022 року у справі №  918/964/20, від 31 травня 2021 року у справі №  926/1812/21, 
- частину першу статті 261, частини першу та третю статті 264 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 11 жовтня 2021 року у справі № 910/19454/20, від 08 лютого 2022 року у справі №  918/964/20.
За твердженням позивачки суди попередніх інстанцій:
- не врахували те, що позов у цій справі був поданий під час дії установленого на всій території України карантину, з огляду на що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України №  540-ІХ від 30 березня 2020 року) строк позовної давності продовжується на строк дії карантину;
- зробили висновки у справі щодо можливої обізнаності позивачки про порушення її прав на підставі неналежних доказів: квитанцій про оплату та акту звірки, оскільки зазначені квитанції за вказаними в них реквізитами не відповідають вимогам первинних документів, а акт звірки згідно з висновками Верховного Суду не є первинним документом, цей акт підписаний в односторонньому порядку відповідачем та не є належним доказом у справі у підтвердження факту вчинення господарської операції.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав 
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається доводи касаційної скарги зводяться до оскарження рішення та постанови судів попередніх інстанцій в частині висновків судів, що стосуються строку позовної давності. У частині висновків, зроблених судами по суті спору (по суті заявлених позовних вимог), рішення та постанова судів попередніх інстанцій не оскаржуються.
З огляду на викладене, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд переглядає оскаржувані у цій справі судові рішення лише в частині висновків, що стосуються строку позовної давності, тобто в межах доводів касаційної скарги.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Проте, в силу положень частини першої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
У частині другій статті 258 Цивільного кодексу України визначений перелік вимог, до яких застосовується спеціальна скорочена (в один рік) позовна давність.
За змістом частини другої статті 258 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній станом на 07 квітня 2017 року - дату прийняття спірного рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург») позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (статті 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).
Разом з цим станом на 12 травня 2021 року - дату подання ОСОБА_1 позову у цій справі про визнання недійсним рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» діяла нова редакція статті 258 Цивільного кодексу України, частина друга якої була доповнена пунктом 8, за змістом якого до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства застосовується позовна давність в один рік.
Верховний Суд зазначає про те, що частина друга статті 258 Цивільного кодексу України була доповнена зазначеним пунктом восьмим згідно із Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", який набрав чинності 17 червня 2018 року, сфера застосування якого обмежується регламентацією правовідносин щодо правового статусу товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядку їх створення, діяльності та припинення, прав та обов`язків їх учасників.
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 909/298/21 зробив висновки щодо застосування глави VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України та частини першої статті 50 Закону України «Про акціонерні товариства» у сукупності цих норм. 
У зазначеній постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 909/298/21 Верховний Суд врахував та зазначив про те, що (1) зміни до Цивільного кодексу України, зокрема доповнення частини другої статті 258 цього кодексу пунктом восьмим, були внесені саме Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", (2) позовна давність щодо оскарження рішень акціонерних товариств визначена окремо спеціальним законом - Законом України «Про акціонерні товариства», який передбачає тримісячний строк для звернення акціонерів до суду з вимогами про оскарження рішень загальних зборів акціонерних товариств, (3) змістовне формулювання пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України не містить тлумачення терміну "товариство". 
Врахувавши зазначене, Верховний Суд у пункті 6.14. зазначеної постанови дійшов висновку про те, що законодавець диференційовано встановив правила позовної давності для вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів окремих юридичних осіб: 
- один рік - для товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю; 
- три місяці - для акціонерних товариств; 
- три роки (загальна позовна давність) - для інших юридичних осіб та громадських об`єднань. 
Застосування різних строків давності для оскарження рішень загальних зборів учасників товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (один рік), акціонерних товариств (три місяці) та інших юридичних осіб (три роки) має легітимну мету - забезпечення доступу до суду, а не навпаки - його обмеження для простих громадян - учасників громадських об`єднань (непідприємницьких товариств) шляхом застосування розширювального тлумачення норми закону (пункт 6.27. постанови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 909/298/21).
Відповідно до визначення термінів, що міститься у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками (частини перша, друга та сьома статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).
З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, викладені у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 909/298/21, Верховний Суд зазначає про те, що до позовних вимог у цій справі №  916/1294/21 про визнання недійсним рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку підлягає застосуванню загальний строк позовної давності - три роки.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 30 червня 2021 року відповідач подав до Господарського суду Одеської області заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог у цій справі. 
З оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову у цій справі з огляду на сплив позовної давності до заявлених позивачкою позовних вимог у цій справі.
Однак, Верховний Суд вважає зазначені висновки судів помилковими та такими, що зроблені з неправильним застосуванням судами норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без належного дослідження обставин, пов`язаних з дотриманням позивачкою строку позовної давності, зокрема без належного встановлення моменту початку перебігу строку позовної давності до позовних вимог у цій справі, з огляду на таке.
Як встановили суди попередніх інстанцій спірне у цій справі рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» про затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території було прийняте 07 квітня 2017 року.
Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.
За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Частина перша статті 261 Цивільного кодексу України пов`язує перебіг позовної давності з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18.
Досліджуючи обставини того, коли позивачка дізналася про порушення свого права спірним рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург», суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що у позивачки існувала реальна можливість дізнатися про порушене право щонайменше, починаючи з 08 червня 2017 року - дати здійснення нею першої оплати після прийняття спірного рішення загальних зборів. При цьому зазначений висновок суди зробили на підставі наданих відповідачем та наявних в матеріалах справи доказів, а саме: квитанцій про сплату комунальних послуг за червень 2017 року, жовтень 2017 року та лютий 2018 року, а також акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, підписаного з боку відповідача.
Однак, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій передчасно взяли до уваги як належні та допустимі докази зазначені квитанції та акт звіряння, з огляду на таке.
Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, (у редакції, чинній станом на дати, якими датовані надані відповідачем суду квитанції), (далі по тексту - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній станом на дати, якими датовані надані відповідачем суду квитанції) Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого (у редакції, чинній станом на дати, якими датовані надані відповідачем суду квитанції) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції. 
Однак, взявши до уваги надані відповідачем квитанції за червень 2017 року, жовтень 2017 року та лютий 2018 року, суди попередніх інстанцій не дослідили зазначені докази належним чином, не встановили з достовірністю, чи відповідають ці квитанції наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, чи містять усі необхідні реквізити первинного документу та чи можуть бути беззаперечними доказами факту надання позивачці як мешканці багатоквартирного будинку послуг з утримання будинку та прибудинкової території та надання таких послуг за тарифами, встановленими спірним рішенням.
Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що ці квитанції та наданий відповідачем акт звіряння підтверджують факт здійснення позивачкою оплати членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території, не дослідили належним чином зазначені вище квитанції на предмет того, чи містять вони відмітки про сплату позивачкою цих внесків.
Верховний Суд також зазначає про те, що відповідно до законодавства, що визначає та регулює порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в України, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, не є первинним бухгалтерським документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери установ, організацій, підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що відображена в акті інформація підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18, а також від 11 жовтня 2021 року 2020 року у справі №  910/19454/20, на яку обґрунтовано послалася позивачка у касаційній скарзі. 
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, суди попередніх інстанцій не застосували наведені вище норми законодавства та в порушення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України не врахували зазначені вище висновки Верховного Суду, у зв`язку з чим передчасно взяли до уваги наданий відповідачем акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в якості належного доказу надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території та оплати позивачем таких послуг, залишили поза увагою факт того, що цей акт складаний в односторонньому порядку лише відповідачем, не містить відомостей зі сторони позивачки та її підпису, про що також зазначала позивачка в заперечення доводів відповідача, безпідставно не врахували ці доводи позивачки, не з`ясували, чи існують інші належні та допустимі докази, які б свідчили про оплату позивачкою наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території за тарифами, встановленими спірним рішенням, та які б підтверджували відображені відповідачем в акті звірки відомості.
Разом з цим, Верховний Суд зазначає про те, що у статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначені обов`язки співвласника. За змістом цієї норми співвласник зобов`язаний, зокрема дотримуватися вимог правил утримання житлового будинку і прибудинкової території, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
За змістом пункту 2 частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, що був чинний станом на дату прийняття загальними зборами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» спірних у цій справі рішень послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить до житлово-комунальних послуг. 
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами передбачений також і пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №  2189-VIII від 9 листопада 2017 року, що набрав чинності з 10 грудня 2017 року.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення, зокрема затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.
У разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів.
Платіжний документ може містити графи, в яких зазначаються суми до сплати за надані послуги, не проплачені повністю споживачем у попередній розрахунковий період. Платіжний документ не може містити графи, в яких зазначаються суми за оплату послуг, не передбачених договором, або суми доплат за надані послуги понад ті, що передбачені діючими тарифами.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що закон, чинний як станом на дату прийняття загальними зборами відповідача спірних рішень, так і на даний час, імперативно передбачав та передбачає обов`язок позивача своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески та платежі, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції, а також обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Однак, разом з цим, суди попередніх інстанцій не з`ясували з достовірністю, з якого моменту почали діяти встановлені спірним рішенням розміри внесків на утримання будинку та прибудинкової території, з якого моменту відповідачем почала нараховуватися плата за утримання будинку та прибудинкової території за тарифами, затвердженими спірним рішенням та виставлятися мешканцям будинку відповідні квитанції / рахунки на сплату цих внесків.
З огляду на викладе Верховний Суд зазначає про те, що обставини, пов`язані з тим, коли позивачка довідалася або могла довідатися про своє порушене право, про прийняття загальними зборами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Люксембург» спірних рішень не були з достовірністю встановлені на підставі належних та допустимих доказів.
Крім того Верховний Суд зазначає про те, що 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України № 215 від 16 березня 2020 року та № 239 від 25 березня 2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року.
У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 291 від 22 квітня 2020 року, №  343 від 04 травня 2020 року, №  392 від 20 травня 2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року, № 405 від 21 квітня 2021 року, зокрема до 30 червня 2021 року 
Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 928 від 19 серпня 2022 року), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 31 грудня 2022 року.
Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Зазначений Закон України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року. 
Отже на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України №  540-ІХ від 30 березня 2020 року) викладені у постановах від 06 травня 2021 року у справі №  903/323/20, від 25 серпня 2021 року у справі №  914/1560/20, від 08 лютого 2022 року у справі №  918/964/20, від 31 травня 2021 року у справі №  926/1812/21, на які обґрунтовано послалася позивачка у касаційній скарзі.
Однак суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували зазначені норми чинного законодавства при вирішенні питання дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з позовом у цій справі та в порушення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України не врахували зазначені висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, з огляду на що, не з`ясувавши з достовірністю момент того, коли позивачка дізналася чи могла дізнатися про порушення її права, не встановили, чи діяв встановлений на території України карантин на час закінчення строку позовної давності до позовних вимог у цій справі та чи продовжувався цей строк відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України №  540-ІХ від 30 березня 2020 року).
Відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи те, що встановлення обставин, оцінка доказів виходить за межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, а суди попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі неповно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення щодо дотримання позивачкою строку позовної давності, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, закріплені у статтях 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення при вирішення питання дотримання строку позовної давності, оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та порушили норми процесуального права, не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема для вирішення питання щодо дотримання позивачкою строку позовної давності при звернення до суду з позовом у цій справі, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду Одеської області від 29 вересня 2021 року та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2022 року у цій справі підлягають скасуванню, а справа № 916/1294/21 - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. 
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене вище, вжити усі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, перевірити надані усіма учасниками справи докази та доводи, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.
9. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 29 вересня 2021 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2022 року у справі № 916/1294/21 скасувати.
3. Справу №  916/1294/21 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець

Судді                                                                                                    О. Кролевець

          В. Студенець