УХВАЛА
Іменем України
21 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 362/6601/19
провадження № 51-2926ск22
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                           ОСОБА_5,
суддів                                    ОСОБА_6, ОСОБА_7, 
 
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4, подану в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, і
встановила:
За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 
08 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Калинівка Васильківського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання виді 2 років обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.
Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_1 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти органи з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 284865 грн 38 коп, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10000 грн, а всього - 
294865 грн 38 коп. У задоволенні іншої частини цивільного позову відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_2 скасовано та призначено новий розгляд у порядку цивільного судочинства.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вказаним вироком суду 02.08.2019 р., близько 23 год 30 хв, ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz С180», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по 
вул. Залізнична в смт Калинівка, Васильківського району, Київської області, поряд з буд. № 47, в напрямку руху до вул. Центральна, в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, порушуючи вимоги пункту 12.2 ПДР України, та, порушуючи вимоги пункту 12.4 ПДР України, відповідно до якого «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год», не врахував дорожню обстановку, не обрав дозволену швидкість руху, у зв`язку з чим на заокругленні дороги допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де в протилежному напрямку рухався технічно справний автомобіль марки «Mitsubishi Nativa» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , та здійснив зіткнення з вище вказаним транспортним засобом.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mitsubishi Nativa», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді закритого перелому правої плечової кістки, садна правого колінного суглоба.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_4, не погоджуючись із постановленим стосовно ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції судовим рішенням, просить скасувати його через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення особі засудженого і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вважає, що рішення апеляційного суду в частині визнання законним розміру як основного так і додаткового покарання не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки їх постановлено без додержання норм ст.ст. 50,65 КК України. Зазначає, що не погоджується із рішенням суду апеляційної інстанції про повернення вироку суду в частині вирішення цивільного позову до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства, указуючи на те, що апеляційний суд мав можливість сам надати оцінку обґрунтованості прийнятого рішення судом першої інстанції та змінити його в разі необхідності.
У касаційній скарзі захисник, крім іншого, просить поновити строк на касаційне оскарження, оскільки 03 березня 2022 року заступив на військову службу ЗСУ, проходження служби відбувається у місцях з обмеженим доступом до мережі інтернет та ноутбука, що обумовило неможливість подання касаційної скарги у визначений законом строк.
 
Мотиви Суду
Згідно із частиною 2 статті 424 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як убачається зі змісту скарги та доданої копії оскаржуваного судового рішення, ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої  ОСОБА_2 скасовано та призначено новий розгляд у порядку цивільного судочинства.
З огляду на наведені положення процесуального закону ухвала апеляційного суду не підлягає оскарженню в касаційному порядку в частині вирішення цивільного позову, оскільки не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_4, щодо можливості призначення засудженому  ОСОБА_1 більш м`якого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Так, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюється та не заперечується.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
На думку колегії суддів, вирішення судом питання про призначення  ОСОБА_1 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону. Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування щодо засудженого положень ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими.
З мотивувальної частині вироку місцевого суду, з яким погодився й суд апеляційної інстанції слідує, що при обранні виду та розміру покарання ОСОБА_1 суд врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень,  і обираючи йому міру покарання, суд враховував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься, відповідно до ст. 12 КК України (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення, 02.08.2019 р), віднесений кримінальним законом до злочинів невеликої тяжкості, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: раніше не судимий, за місцем проживання характеризується добре, одружений, офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей: на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи позитивну характеристику на обвинуваченого ОСОБА_1 за місцем його проживання, до адміністративної відповідальності не притягувався, те, що він раніше не судимий, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_1 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеженням волі на певний строк, але із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України до покарання, оскільки виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства.
Суд також вважав за необхідне застосувати відносно обвинуваченого додаткову міру покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та грубим порушенням обвинуваченим Правил дорожнього руху України, крім того, станом на час судового розгляду він не має офіційного місця роботи, характер якої був би пов`язаний із необхідністю керуванням транспортними засобами.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора та захисника засудженого ОСОБА_4 , належним чином дослідив наведені у скарзі доводи та обґрунтовано дійшов висновку про правильність призначення засудженому покарання. З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, який пов`язаний із грубим порушенням правил дорожнього руху, відсутності обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, та вказав, що суд першої інстанції правильно визначив йому вид та розмір основного покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк, передбачений санкцією статті.
Водночас, з урахуванням позитивних даних про особу ОСОБА_1 , який раніше не судимий, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_1 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст.75 КК України.
На переконання колегія суддів, призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України. 
Доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення. 
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Таким чином, у касаційній скарзі захисник не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
поновити захиснику ОСОБА_4, строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року щодо ОСОБА_1 .
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4, подану в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

 
ОСОБА_5                          ОСОБА_6                           ОСОБА_7