УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 127/6165/19
провадження № 51-2704ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, 
встановив:
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року ОСОБА_4 засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України – у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 187 КК України – у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна. 
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року зазначений вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного ОСОБА_4 покарання. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_4 засуджено до покарання: 
за ч. 2 ст. 186 КК України – у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 187 КК України – у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому майна. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому майна. На підставі статей 71, 81 КК України ОСОБА_4 визначено остаточне покарання шляхом приєднання до покарання, призначеного
за даним вироком, частини невідбутого покарання, призначеного за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2014 року, у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується з вказаним вироком апеляційного суду та порушує питання про його перегляд у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог 
п. 4 ч. 2, ч. 3 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та думка особи, 
яка подає касаційну скаргу, з приводу її участі касаційному розгляді.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того 
чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Однак, касаційна скарга засудженого не відповідає наведеним вимогам процесуального закону.
Зокрема, як убачається зі змісту касаційної скарги, заявник, у  вступній її частині вказує на оскарження ним вироку Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2022 року, тоді як у мотивувальній частині скарги не погоджується з вироком вказаного суду від 04 листопада 2021 року, який і просить скасувати у прохальній частині скарги, при цьому наводить мотиви своєї незгоди в тому числі з вироком місцевого суду, який не оскаржує, чим допустив суперечності. Зазначене перешкоджає суду касаційної інстанції визначитись з предметом перевірки 
у касаційному порядку.
Крім того, скаржник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підстави для скасування оскарженого судового рішення, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень статей 412, 
413 КПК України не наводить.
При цьому, засуджений, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України, засуджений у скарзі не зазначає 
чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги 
без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається 
без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року щодо нього залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                         ОСОБА_3