КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
29 вересня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
            Унікальний номер справи № 2609/13454/12
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1548/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналося Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І., у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , треті особи: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, Управління освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації,  Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, -
в с т а н о в и в :
 
У травні 2012 року представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звернувся до суду з вказаним позов, в якому, з урахуванням численних уточнень просив:
виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , з усіма особами, які разом з ними проживають з самовільно зайнятих приміщень №№ 13, 14, загальною площею 125,7 кв.м., розташованих у напівпідвальному приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме по групі приміщень № 13 з приміщень розташованих у ньому №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 загальною площею 55,2 кв.м.; по групі приміщень № 14 з приміщень розташованих у ньому №№ 1, 2, 4, 7, 8, 9, 13Ѕ , 14, 15, 16, 17 загальною площею 70,5 кв.м., у відповідності до поверхового плану ТОВ «Київське бюро технічної інвентаризації» від 12.03.2018 р.; стягнути солідарно з відповідачів всі судові витрати  (т.1 а.с.1-4, 55-57, 125, 208-209 т. 4 а.с.1-6, 108-113, 122-123, 136, 148-150).
В обґрунтування позовних вимог, позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» зазначав, що будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності і переданий до сфери управління позивача розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1112 від 10 грудня 2010 року.
Згідно з інформацією, наданої Управлінням освіти Солом`янського району, ОСОБА_1 в 1972 році була прийнята на посаду фільмоперевірниці та за сумісництвом працювала на посаді сторожа. З 1977 року по 15 січня 2012 року ОСОБА_1 працювала на посаді завідуючої фільмотеки. Згідно наказу Управління освіти Солом`янського району № 17-к 10 січня 2012 року ОСОБА_1 звільнена з роботи з 15 січня 2012 року
Рішенням Виконкому Залізничної Райради депутатів трудящих № 241 від 14 лютого 1972 року «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою, як службовою однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та надання її ОСОБА_1 », за Залізничною районною фільмотекою була закріплена та надана в користування ОСОБА_1 ,як службова, однокімнатна квартира, площею 15,6 кв.м. АДРЕСА_2 . В подальшому зазначена квартира не передавалася, як службове житло КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради, не рахується вона і на балансі Залізничної фільмотеки. В журналі перерахунку площ житлового будинку АДРЕСА_3 рахується не як квартира, а як приміщення АДРЕСА_4 . 
Згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації, відповідно до первинної інвентаризації будинку АДРЕСА_1 від 15 квітня 1963 року приміщення напівпідвалу були проінвентаризовані як дитячий дошкільний заклад, а за інвентаризацією від 22 березня 1988 року частина приміщень проінвентаризована як квартира. При цьому, приміщення самочинно реконструйовані під житлову квартиру з добудовою тамбуру, площею 5,5 кв.м.
Відповідно до поповерхового плану будинку АДРЕСА_3 має окремий від під`їзду зазначеного будинку вхід та фактично являє собою частину нежитлових приміщень.
Таким чином, квартира АДРЕСА_2 була влаштована з частини нежитлових приміщень Залізничної фільмотеки з метою надання, як службового житла працівникам фільмотеки. Актом ВСП «Батиївський» від 28 листопада 2011 року при обстеженні будинку АДРЕСА_1 на предмет використання приміщення за призначенням, розташованого в напівпідвальному цегляному будинку 1954 р. забудови, було виявлено, що нежитлові приміщення площею 175,2 кв.м. використовуються без відповідних дозвільних документів колишнім сторожем-двірником ОСОБА_1 . Останньою було самовільно зайнято кімнати та здійснено часткове перепланування нежитлових приміщень та влаштовано під житло, документи на право зайняття не було надано.  Згідно актом від 05 березня 2012 року нежитлові приміщення не звільнено.
Так, відповідачі фактично самовільно захопили наступні приміщення: приміщення - 19,2 кв.; приміщення - 29,5 кв.м.; приміщення - 5,6 кв.м.; приміщення - 16,8 кв.м.; тамбур - 5,5 кв.м.; кухня - 19,5 кв.м.; ванна кімната - 4,4 кв.м.; вбиральня - 1,0 кв.м.; коридор - 1,7 кв.м.; коридор - 1,4 кв.м.; коридор - 3,8 кв.м.; кладова - 2,2 кв.м.; допоміжне приміщення - 5,0 кв.м. Всього - 121,0 кв.м., при загальній площі напівпідвалу - 232,7 кв.м., а саме по приміщенню № 13 з приміщень, розташованих у ньому №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8; по приміщенню № НОМЕР_1 з приміщень, розташованих у ньому №№ 1, 2, 4, 17, 14, 16, у відповідності до поповерхового плану комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.03.1988 р.
Позивач вказує на те, що відповідачі самочинно займають приміщення № 13 в вищезазначеному будинку, оскільки трудові відносини ОСОБА_1 з Управлінням освіти Солом`янського району припинені в 2012 році, а всі приміщення напівпідвалу будинку АДРЕСА_1 передані позивачу.
Відповідачі проти позову заперечували, відповідач ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про визнання права власності на спірну квартиру (т. 2 а.с. 24-26, 31-33).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2013 року розгляд первісного і зустрічного об`єднано в одне провадження (т. 2 а.с. 22-23).
Представник третьої особи Управління освіти Солом`янського району м. Києва просив розглядати справу за його відсутності (т. 2 а.с. 141-142 т. 5 а.с. 102).  
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації просив розглядати справу за його відсутності (т. 2 а.с. 155-156 т. 4 а.с. 26).  
Справа розглядалась судом неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру залишено без змін  (т. 2 а.с. 212-222 т. 3 а.с. 87-93, 142-144).
26 листопада 2020 року представник відповідачів - ОСОБА_7 подала заяву про застосування строку позовної давності як підставу відмови в позові, зазначала, що позивачеві з 1972 року було відомо про проживання відповідачів у спірній квартирі, а відтак було відомо про порушення права (т. 4 а.с. 224).
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 рокупозов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - задоволено частково.
Виселено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) неповнолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) з самовільно зайнятих нежитлових групи приміщень № 14 (нежитлові приміщення № 1, 2, 4, 7, 8, 9, 13, 14, 15, 16, 17) в будинку АДРЕСА_1 , у відповідності до поповерхового плану ТОВ "Київське бюро технічної інвентаризації" станом на 12.03.2018.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» судовий збір в сумі 107,28 грн.
В решті позовних вимог - відмовлено (т. 4 а.с. 235-236 т. 5 а.с. 1-17).
Виселивши відповідачів з групи приміщень № 14 (нежитлові приміщення № 1, 2, 4, 7, 8, 9, 13, 14, 15, 16, 17) в будинку АДРЕСА_1 , районний суд виходив з того, що відповідачі проживають у вказаних приміщеннях без законних підстав, а позивач позбавлений можливості реалізувати своє право користування і розпорядження майном, як закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом). Також суд першої інстанції вказав на те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
З урахуванням викладеного, суд  дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності.
 
Не погодилась з вказаним судовим рішенням Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, представником адміністрації подана апеляційна скарга, до якої приєдналося Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». В апеляційній скарзі зазначається про те, що рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує на те, що при подачі позову про виселення позивачем в достатній мірі було аргументовано мету та співрозмірність такого виселення, а тому твердження суду про зворотнє не відповідає ні обставинам справи, ні наявним доказам, які містяться в ній.
Зазначає про те, що залишаючи за відповідачами право на проживання та користування частиною житлових приміщень №1 по №8 (група приміщень №13), площею 55,2 кв.м. судом не встановлено відповідно до яких дозвільних документів підтверджується право відповідачів на зайняття саме 55,2 кв.м.. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність дозвільної документації, яка б підтверджувала зміну статусу частини приміщень з нежитлових на житлові, проведення реконструкції відповідно до проєктно-дозвільної документації затвердженої в установленому законом порядку та введення приміщень в експлуатацію.
Тобто, при ухваленні оскаржуваного рішення судом без зазначення обґрунтованих підстав на підставі яких встановлено наявність обставин, визнано за відповідачами право на зайняття 55,2 кв.м., порушено право власника, а саме територіальної громади м. Києва. Натомість в матеріалах справи міститься ордер на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 яку відповідач ОСОБА_8   отримала з членами сім`ї  з метою покращення житлових умов та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2018 року на дане нежитлове приміщення №1 по №8 (група приміщень №13), площею 55,2 кв.м., що являє собою частину нежитлових приміщень, які зареєстровані як комунальна власність за територіальною громадою м. Києва в особі Київської місткої ради. 
На підставі викладеного позивач просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови суду у виселенні відповідачів з самовільно зайнятого приміщення №13, розташованого  у напівпідвальному приміщенні житлового будинку №5, а саме з приміщень розташованих у №1-№8 , загальною площею 55,2 кв.м., та ухвалити у відповідній частині нове рішення  яким виселити відповідачів з самовільно зайнятого приміщення АДРЕСА_2 , а саме з приміщень розташованих у №1-№8 , загальною площею 55,2 кв.м. Стягнути з відповідачів в рівних частинах судовий збір (т. 5 а.с. 30-36, 86).
Представником відповідачів - адвокатом Басараб Н.В.  подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, в якій він вказує на те, що суд першої інстанції приймаючи до уваги докази керується різними технічними паспортами. Так,єдиним дійсним обстеженням житлового будинку є обстеження та складання технічних паспортів  КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що наявні в матеріалах справи 22 березня 1988 року та відповідно 06 жовтня 2005 року, 06 серпня 2012 року. Ці паспорти виготовлені у відповідності до інвентаризаційної справи на весь будинок з часу первинної технічної інвентаризації 15 квітня 1963 року. Суд постався в рішенні на технічних паспорт виготовлений приватною установою, яка в дійсності не обстежувала і не робила замірів приміщення, які займають відповідачі.
Зазначає, що на цокольному поверсі розташована квартира АДРЕСА_4 , яка рахується як службова та нежитлове приміщення, яке використовується управлінням освіти як фільмотека. Рішенням Винконкому Залізничної Райради депутатів від 14 лютого 1972 року вищевказану квартиру було закріплено за Залізничною районною фільмотекою, як службову та надано її на час роботи ОСОБА_1 з родинною з трьох осіб.  НА даний час в квартирі зареєстровані та проживають 6 осіб. Тобто, на сьогоднішній день квартира є службовою однокімнатною квартирою загальною площею 121, 0 кв. і житловою 13,2 кв.м. на даній житловій площі зареєстровані та проживають 6 осіб. Зазначає, що державним реєстратором 05 квітня 2018 року вказана квартира, без рішення органу місцевого самоврядування, була переведена з житлового приміщення в нежитлове приміщення. Однак, вказаний факт не має значення, оскільки відповідачі зареєстровані в службовій квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Отже, факт реєстрації і постійного проживання відповідачів про згоду власника житла на їх вселення і користування. Посилання позивача на той факт, що у відповідачів відсутній ордер не є допустимим, оскільки позивач не доводить згідно якої норми законодавства у 1972 році відповідачу повинно бути видано ордер на службову квартиру.
Отже, виселення відповідачів з групи приміщень №14, які не відповідають дійсним розмірам, назвам приміщень, чи є вони допоміжними, чи нежитловими чи житловими є неможливим. Згідно технічного паспорта від 06 серпня 2012 року відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_6 , і займають це житлове приміщення  з часу поселення у 1972 році.
На підставі викладеного, просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати, та в цій частині постановити нове судове рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити (т. 5 а.с. 132-138).    
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачів, представник третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Федорчук Х.А. просила відмовити в задоволенні скарги відповідачів (т. 5 а.с. 150-152).
Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - Мойсик М.В. просила відмовити в задоволенні скарги відповідачів (т. 5 а.с. 156-158).  
  Представник третьої особи Управління освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Ужицький В. подав заяву в якій підтримав апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та розглянути справу за відсутності представника третьої особи (т. 6 а.с. 20-23).
 
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - Мойсик М.В. та представник третьої особи - Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації - Федорчук Х.В. підтримали апеляційну скаргу Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації з підстав викладених у ній, просили задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідачів, вказуючи на безпідставність їх доводів.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , який також діє в інтересах ОСОБА_6 , та  представник відповідачів по справі - адвокат Бесараб Н.В., заперечували проти доводів апеляційної скарги третьої особи - Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, до якої приєднався позивач, підтримали подану ними апеляційну скаргу, просили про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. 
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , були сповіщені врученням повідомлень особисто, отриманням повідомлення повнолітнього члена сім`ї - ОСОБА_5 ,  та через представника - адвоката Бесараб Н.В., цього останні в суді апеляційної інстанції не заперечували. Представники третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Давиденко В.М., Олексієнко Т. просили при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини, розглядати справу за відсутності представника Служби (т. 5 а.с. 198-226, 236-242 т. 6 а.с. 1-3, 9-19, 30-50).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
            Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга відповідачів не підлягає задоволенню, врахувавши наступне.
 
Скасувавши рішення суду першої і апеляційної інстанцій про задоволення позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» і спрямувавши справу в цій частині на новий розгляд до районного суду, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не з`ясували власника спірного будинку та не перевірили, чи є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» належним позивачем у справі, враховуючи те, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року вказаний будинок закріплено на праві господарського відання за КП «Київжитлоспецексплуатація»; чи надавався відповідачу ордер на спірну квартиру, чи зберігається за ОСОБА_1 та членами її сім`ї службове житлове однокімнатне приміщення в зв`язку з розірванням з нею трудових відносин з підстав ліквідації підприємства і не дали юридичної оцінки наданим сторонами доказам.
З огляду на положення частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.  
 
Щодо належності позивача у цій справі.
 
Судом встановлено, що згідно наказу № 203 від 01 вересня 1997 року Державного Комунального управління житлового господарства «Про прийом на баланс Державного Комунального Управління Житлового Господарства (ДЕЖ-506) жилих будинків від ДАЕК «Київенерго», будинок АДРЕСА_1 , що раніше належав Київським тепловим мережам (ДАЕК «Київенерго»), було прийнято на баланс ДК УЖГ Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва, що також підтверджується актом приймання-передачі відомчого житлового фонду (т. 1 а.с. 22, 90-95, 178-183).
Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 01 серпня 2001 року № 1625 «Про утворення районних у м. Києві державних адміністрацій», було створено Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію. Згідно додатку до зазначеного розпорядження приміщення АДРЕСА_1 , числиться в переліку майна, що перебуває на балансі відділу освіти Залізничної районної в м. Києві державної адміністрації (т. 2 а.с.132-135).
Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 894 від 17 липня 2002 року «Про  закріплення   на   праві   повного  господарського  відання за  Комунальним підприємством по утриманню житлового фонду Солом`янського району м. Києва майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва» за Комунальним підприємством про утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва було закріплено на праві повного господарського відання майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва, зокрема, будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.96-99,184-193).
Рішенням Солом`янської районної в м. Києві ради № 218 від 19 грудня 2007 року «Про утворення комунальних підприємств» було створено Комунальне підприємство «Дирекція з управління та  обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м Києві ради (т.1 а.с.189).
Відповідно до розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації № І41 від 01 лютого 2008 року «Про затвердження статуту Комунального підприємства «Дирекція з Правління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради» затверджено статут КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради. Цим же розпорядженням від 01 лютого 2008 року № 141 будинок АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві ради  (т.1 а.с.100-104,190-193).
Рішенням Київської міської ради № 284/5096 від 02 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади  м. Києва. Згідно додатку   до  вказаного рішення, будинок АДРЕСА_1 , віднесено до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва (т.1 а.с. 19, 197-199).
Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 20 від 24 січня 2011 року «Про закріплення  на праві  господарського відання за Комунальним  підприємством  «Дирекція з управління та обслуговування житловою фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації» КП «Дирекція з управління та обслуговування житловою фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради передано майно, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної  адміністрації   та  закріплено  його  за  даним   підприємством   на   праві   повного господарського відання. В додатку до вказаного розпорядження в переліку майна, яке закріплюється на праві господарського відання за КП «Дирекція», в тому числі зазначено і будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5, 105-109, 200-203 т.2 а.с.85-88).
Згідно з п.1.1 ч.1 рішення Київської міської ради № 607/6843 від 10 листопада 2011 року «Про внесення змін до рішення Київради від 23 червня 2011 року № 291/5678 «Про деякі питання діяльності комунальних підприємств та установ, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передаються до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації», найменування Комунального підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради змінено на Комунального підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Крім того, згідно ч.4 вказаного рішення було реорганізоване комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва шляхом приєднання до комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації (т.1 а.с.204-207).
Рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» перейменовано в комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».
Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 279 від 06 травня 2015 року із змінами внесеними розпорядженням № 838 від 14 листопада 2016 року, закріплений на праві повного господарського відання за позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», в тому числі і будинок АДРЕСА_1 (т. 4 а.с. 68-71).  
Врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність прав КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звертатись до суду із зазначеним позовом до відповідачів.
 
Щодо вимог про виселення.
 
Скасувавши судові рішення у справі, суд касаційної інстанції серед іншого зазначив, що суди не перевірили чи зберігається за ОСОБА_1 та членами її сім`ї службове житлове однокімнатне приміщення в зв`язку з розірванням з нею трудових відносин з підстав ліквідації підприємства і не дали юридичної оцінки наданим сторонами доказам.
На виконання положень ч. 1 ст. 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевірив вказані обставини і дійшов наступного висновку. 
 Згідно з рішенням виконкому Залізничної райради депутатів трудящих «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою як службовою однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 та надання її ОСОБА_1 » від 14 лютого 1972 року № 241, за Залізничною районною фільмотекою закріплено, як службову однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , площею 15,6 кв.м., та надано її на час роботи сторожу-двірнику ОСОБА_1 , з родиною 3 чол. (вона, чоловік - ОСОБА_2 та ОСОБА_9 ). Частиною 2 зазначеного рішення визначено завідуючому Залізничним РайВНО - ОСОБА_10 укласти договір з ОСОБА_1 на користування службовим приміщенням на час роботи сторожем-двірником згідно існуючого положення (т. 1 а.с.7 т. 2 а.с.39).
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 в 1972 році була прийнята на посаду фільмоперевірниці та за сумісництвом працювала на посаді сторожа. З 1977 по 15 січня 2012 роки вона працювала на посаді завідуючої фільмотеки. Згідно наказу Управління освіти від 14 листопада 2011 № 395 була попереджена про ліквідацію фільмотеки і 10 січня 2012 наказом № 17-к звільнена з роботи з 15 січня 2012 року.
Цих обставин у справі, зокрема надання ОСОБА_1 за рішенням виконкому Залізничної райради депутатів трудящих  від 14 лютого 1972 року № 241 службової однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 у зв`язку із безперервною роботою в Управлінні освіти до 15 січня 2012 року та проживання відповідачки разом із членами сім`ї на час розгляду справи судом сторони не заперечували, тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд визнав їх встановленими.
За змістом ст. 279 ЦК УРСР, чинної на момент прийняття рішення Залізничної райради депутатів трудящих від 14 лютого 1972 року № 241, жиле приміщення, незалежно від належності будинку, в якому воно знаходиться, включається в число службових рішенням виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих і надається за спеціальним ордером, що видається цим виконавчим комітетом.
Згідно з ч. 3 ст. 281 ЦК УРСР, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, договір найму службового жилого приміщення укладається на весь час роботи наймача в організації, що надала йому це приміщення, а договір найму службового жилого приміщення, наданого як посадова квартира, - на період роботи на посаді, що дає право на заняття посадової квартири.
Судом встановлено, що відповідачі вселилися до житлового приміщення саме на підставі рішення виконкому Залізничної райради депутатів трудящих «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою як службовою однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 та надання її ОСОБА_1 » від 14 лютого 1972 року № 241, з дозволу органу на балансі якого перебуває вказаний будинок.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що ордер на службове приміщення надає право на вселення до цього приміщення, а тому сама по собі його відсутність станом на час розгляду справи не дає підстав для висновку про самовільне зайняття спірного службового приміщення. З огляду на вищевказане ОСОБА_1 в 1972 році зайняла вищевказане службове приміщення не самовільно, а відповідно до розпорядження уповноваженого органу державної влади.
Поряд з цим, до суду не надано доказів, що нежитлові приміщення фільмотеки, які фактично використовувались родиною відповідачки ОСОБА_1 для проживання, в установленому Законом порядку були переведені у категорію житлових приміщень із реєстрацією їх як таких з присвоєнням відповідної адреси та (або) віднесення приміщення за вищевказаною адресою до службового житла,  до суду не надано і судом таких не встановлено.
Посилання відповідачів на довідки про проживання за місцем реєстрації, в яких спірне приміщення згадується як квартира, яка має статус службової та має загальну площу 55,2 кв. м і житлову площу 19,2 кв.м., вищевказаних висновків суду не спростовують, оскільки до категорії службового житла можуть бути переведені лише житлові приміщення за відповідним рішенням органу виконавчої влади, а таких об`єктивних доказів матеріали справи не містять.
При цьому, позивач посилався на те, що  ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб ( вона, чоловік - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 ) була забезпечена постійним житлом для проживання, а відтак з часу забезпечення її родини постійним житлом у вигляді трьохкімнатної квартири, втратила право користування службовим приміщенням(т. 4 а.с. 1-6).
Такі доводи позивача підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема, розпорядженням Залізничної районної Державної адміністрації м. Києва від 06 грудня 1993 року № 1179 ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб ( вона, чоловік - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 ) було надано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_7 ,  зі зняттям з квартирного обліку (т. 6 а.с. 4-5). 
28 грудня 1993 року  ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб ( вона, чоловік - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 ) було видано ордер на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_8 , що підтверджується копією ордера № 00797 серія Б (т. 1 а.с.59,165). 
Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 1596 від 13 вересня 2004 року внесені зміни до договору найму цієї квартири та визначено укласти договір з ОСОБА_11 (т.1 а.с.166)
Згідно з довідкою № 349 від 08 жовтня 2012 року, виданої Єдиним районним розрахунковим центром Філією № 809 Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», ОСОБА_1 з 05 квітня 1994 року і до 22 січня 2004 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , тобто за адресою отриманої нею на сім`ю квартири, у зв`язку з чим була знята з реєстрації за адресою отриманого нею службового приміщення(т. 1 а.с.86). 
Проте, 22 січня 2004 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації за адресою отриманої нею трьохкімнатної квартири АДРЕСА_8 і з 27 січня 2004 року була знов зареєстрована за адресою отриманого нею службового приміщення. Так, відповідно до довідки, виданої 07 травня 2012 року і 03 вересня 2012 року ВСП «Батиївський», в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та неповнолітні: ОСОБА_6 , ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 13, 128).
Станом на 08 жовтня 2012 року у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_8   зареєстровані та проживають ОСОБА_11 з 05 квітня 1994 року, ОСОБА_12 з 16 жовтня 1997 року, ОСОБА_13 з 22 квітня 2004 року, що підтверджується довідкою Форми №3, виданої 08 жовтня 2012 року за № 1675 Єдиним районним розрахунковим центром Філією № 809 Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (т. 1 а.с.87). 
 Факт реєстрації і проживання ОСОБА_1 з родиною із 6 осіб за вищевказаною адресою в службовому приміщенні АДРЕСА_2 підтверджується актом від 30 серпня 2012 року і Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою : АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 9 т. 4 а.с. 124).
Відповідно до даних Київського міського бюро технічної інвентаризації, відповідно до первинної інвентаризації будинку АДРЕСА_1 від 15 квітня 1963 року, приміщення напівпідвалу були проінвентаризовані як дитячий дошкільний заклад, а інвентаризацією від 22 березня 1988 року частина приміщень проінвентаризована як квартира АДРЕСА_4 (т. 4 а.с. 47-52, 127-133).
В акті обстеження житлово-побутових умов, складеному Службою у справах дітей 17 вересня 2012 року вказано, що в кв. АДРЕСА_2 , фактично проживає сім`я з 6 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 , (невістка), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_2 (чоловік). При обстеженні також встановлено, що ними займається службова однокімнатна квартира площею 55,2 кв., житлова - 19,2 кв.м. та додатково використовуються 50,7 кв.м. приміщень, що мають статус нежитлових. Вказано на те, що дітям створені належні умови для проживання, навчання та розвитку. У підсумку вказано про те, що проживання сім`ї із 6 осіб в однокімнатній квартирі не сприятиме їх розвитку (т.2 а.с.94) 
Актом обстеження нежитлового приміщення від 18 квітня 2018 року Комісією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» встановлено, що нежитлові приміщення групи приміщень № 13 та групи приміщень № 14 самовільно зайняті ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , а саме:
група приміщень № 13: 1 - кухня 9,2 кв.м.; 2 - коридор 16,1 кв.м.; 3 - основне 19,2 кв.м.; 4 - коридор 1, 9 кв.м.; 5 - коридор 1,3 кв.м.; 6 - коридор 3,1 кв.м.; 7 - санвузол 1,3 кв.м.; 8 - санвузол 1,2 кв.м.; загальною площею 55,2 кв.м.
група приміщень № 14: 1- коридор 3,7 кв.м.; 2 - основне 5,6 кв.м.; 3 - комора 5,4 кв.м.; 7 - коридор 3,1 кв.м.; - санвузол 1,1 кв.м; 9 - санвузол 2,0 кв.м.; 13- Ѕ основне 9,6 кв.м.; 14 - основне 27,9 кв.м.; 15 - комора 8,0 кв.м.; 16 - комора 5,0 кв.м.; 17 - коридор 5,3 кв.м.; загальною площею 70,5 кв.м самовільно зайняті ОСОБА_1 та членами її родини. Група приміщень 14 (п. 3 - 3.0 кв.м., п. 5 - 10.2 кв.м., п. 6 - 2.1 кв.м., п. 7 - 3.1 кв.м., п. 8 - 1.1 кв.м., п. 9 - 2.0 кв.м., п. 10 - 5.9 кв.м., п. 11 - 2.7 кв.м., п. 12 - 9.9 кв.м., п. 13 - 9.5 кв.м.) загальною площею 49.5 кв.м. знаходиться в задовільному стані, ключі від приміщення знаходяться в ЖЕД № 903 (т. 4 а.с.133).
Поряд з цим, інвентаризаційні акти, технічні паспорти, складені працівниками Київського міського бюро технічної інвентаризації не є правовстановлюючими документами та не можуть вважатись рішенням уповноваженого органу виконавчої влади про переведення нежитлових приміщень до категорії житлових та (або) віднесення останніх до категорії службового житла.  
Натомість, право власності на ці приміщення, саме як нежитлові приміщення загальною площею 278.6 кв.м., зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2018 року як комунальна власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується Витягом який був наданий до районного суду (т.4 а.с.120-121).
Також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 не зверталась до відділу будівництва, архітектури та землекористування Солом`янської РДА в м. Києві з приводу перепланування (переобладнання) приміщень в житловому будинку АДРЕСА_1 . Будь-яка документація стосовно вказаного об`єкту відсутня, що підтверджується службовою запискою від 20 серпня 2012 року №247 (т. 1 а.с.127).
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема:
- осіб, які  пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників.
За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
Поряд з цим, судом встановлено, що 06 грудня 1993 року ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб ( вона, чоловік - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 ) була забезпечена постійним житлом (трьохкімнатною квартирою) для проживання.
 
Щодо обґрунтованості підстав для виселення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom"), заява N 66746/01, § 82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".
Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43).
Статті 124 - 125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення та у випадку забезпечення особи іншим постійним житлом для проживання службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.
Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем та у випадку забезпечення працівника у встановленому порядку іншим житлом переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі "Каракуця проти України" ("Karakutsya v. Ukraine"), заява N 18986/06, § 71).
Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria"), заява N 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд апеляційної інстанції зауважив, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" ("Beyeler v Italy"), заява N 33202/96, § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття "суд, встановлений законом", стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Сокуренко і Стригун проти України" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine") від 20 липня 2006 року, заяви N 29458/04 та N 29465/04, § 24).
73. Згідно зі статтею 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Близькі за змістом приписи закріплені у частині першій, другій і п`ятій статті 263 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у касаційному суді.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку N 11(2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що "якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система" (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).
            Встановивши, що у 1993 році ОСОБА_1 на родину з чотирьох осіб (вона, чоловік - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 ) була забезпечена державою постійним житлом у вигляді трьохкімнатної квартири АДРЕСА_8 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про виселення відповідачів з нежитлових групи приміщень № 13 (група приміщень № 13: 1 - кухня 9,2 кв.м.; 2 - коридор 16,1 кв.м.; 3 - основне 19,2 кв.м.; 4 - коридор 1, 9 кв.м.; 5 - коридор 1,3 кв.м.; 6 - коридор 3,1 кв.м.; 7 - санвузол 1,3 кв.м.; 8 - санвузол 1,2 кв.м.; загальною площею 55,2 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 .
При цьому, суд зауважив, що таке втручання не буде непропорційним, оскільки відповідачі забезпечені іншим постійним житлом у встановленому порядку, а фактичне вселення за вищевказаною адресою інших відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , неповнолітнього ОСОБА_6 , відбулось як членів родини відповідача ОСОБА_5 , а тому таке користування приміщенням не породжує у останніх самостійного права на користування службовими нежитловими приміщеннями за вищевказаною адресою.
Посилання відповідачів, що ними за власний рахунок проведено переобладнання (ремонт) службового приміщення із збільшенням площі останнього не може бути визнано підставою для набуття за відповідачами права на службове житло за вищевказаних обставин. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що за наявними у цій справі обставинами і доказами, відповідачка ОСОБА_1 до січня 2012 роки працювала на посаді завідуючої фільмотеки та вказана фільмотека була розміщена у нежитлових приміщеннях за вищевказаною адресою, коли згідно наказу Управління освіти від 14 листопада 2011 № 395 відповідачка ОСОБА_1  була попереджена про ліквідацію фільмотеки і 10 січня 2012 наказом № 17-к звільнена з роботи з 15 січня 2012 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/18 (провадження 14-181цс18,  п.п. 51, 52 Постанови) зауважила, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
З цих підстав, суд відхилив доводи відповідачів про застосування строку позовної давності як підставу відмови в позові.
Посилання позивача в уточненій позовній заяві від 23 лютого 2017 року на положення статті 116 ЖК України, як підставу заявлених позовних вимог (т. 4 а.с. 1-6), щодо самоправного вселення відповідачів до службового приміщення колегія суддів визнала неспроможними і відхилила, оскільки самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.
Інші доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують, а тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року)
Виходячи з положень  ст. 141 ЦПК України  наявні підстави для компенсації за рахунок відповідачів судових витрат понесених апелянтами Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» в сумі по 2 400,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується доказами по справі (т. 5 а.с. 40, 54, 76, 87). 
З цих підстав, підлягають стягненню із відповідачів на користь Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією по 480,00 грн. з кожного (2 400 грн. : 5) та на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» по 480 грн. з кожного судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
За розгляд справи судом першої інстанції в частині позовних вимог, які задоволені апеляційним судом, апелянтами не було сплачено судовий збір, а тому не підлягає розподілу судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції.
ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
 
   п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналося Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», стягнення судового збору, і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) з нежитлових групи приміщень № 13 (група приміщень № 13: 1 - кухня 9,2 кв.м.; 2 - коридор 16,1 кв.м.; 3 - основне 19,2 кв.м.; 4 - коридор 1, 9 кв.м.; 5 - коридор 1,3 кв.м.; 6 - коридор 3,1 кв.м.; 7 - санвузол 1,3 кв.м.; 8 - санвузол 1,2 кв.м.; загальною площею 55,2 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 , у відповідності до поповерхового плану ТОВ "Київське бюро технічної інвентаризації" станом на 12.03.2018 року.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» по 480 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації по 480 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 30 вересня 2022 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                              Б.Б. Левенець

                                                                                               О.В. Борисова

                                                                                               В.М. Ратнікова