Дата документу 27.10.2022 Справа № 337/286/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 337/286/22                                        Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
№ 22-ц/807/1649/22                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                        Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою концерну «Міські теплові мережі» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2022 року у справі за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ

У січні 2022 року концерн «МТМ» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до вимог діючого законодавства України концерн неодноразово вживав заходів щодо укладення між ним та відповідачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак відповідач на ці пропозиції не відгукнувся, зі свого боку також не ініціював укладення договору. Не дивлячись на відсутність письмово укладеного договору, концерн здійснював та продовжує надавати відповідачу за місцем його проживання та реєстрації відповідні послуги, які відповідачем споживаються без будь-яких заперечень щодо їхньої якості. На підставі цього позивач вважає, що між ним та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, проте відповідач неналежним чином виконує зобов`язання з оплати наданих йому послуг.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 22750,00грн., а також – судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.12.2018 по 31.10.2021 у розмірі 18 346 гривень 95 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1829,62 грн. по 914 гривень 81 копійка з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Концерн «МТМ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи положення частини першої статті 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає повною мірою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із визнання відповідачами по справі наявності заборгованості із одночасною заявою про застосування позовної давності. З урахуванням того, що доказів переривання строків позовної давності суду не надано, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості з 01.03.2018 по 01.11.2018 року виходять за межі трирічного строку позовної давності, а тому в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Колегія суддів не погоджується повною мірою із вказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.10–11). 

Особовий рахунок в концерні «МТМ» відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за № 62822689 (а.с.4).

У період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2021 року за вказаною адресою концерном «МТМ» були надані, а відповідачами по справі – спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, сплату спожитих послуг за вказаний період відповідачі належним чином не здійснювали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 22 750,00 грн, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с.5–6). 

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статей 322 ЦК України, 162 ЖК України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, та оплачувати комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. п. 18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ст.ст. 67,68, 162 ЖК УРСР (станом на час виникнення спірних відносин), плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що квартира відповідача підключена до мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до позивача не звертався. Факт отримання вказаних послуг не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення чи гаряче водопостачання відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі оплату за спожиту теплову енергію в повному обсязі не здійснювали.

Разом з тим, суд першої інстанції не перевірив та не врахував наступне.

Посилаючись у апеляційній скарзі на положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Концерн «МТМ» зазначив, що у межах позовної давності позивач має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання, обов`язок сплати якої настав з березня 2017 року.
Період заборгованості відповідача складається з нарахувань за надані жилого-комунальні послуги 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2021 року, тобто після вищезазначених обставин, пов`язаних із введенням в дію карантинних обмежень, та, відповідно, які переривають строк позовної давності.

Досліджуючи доводи апелянта в цій частині, судова колегія виходить з наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі – Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту – шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах – процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше – регулятивне, друге – охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла з 01 березня 2018 року

Таким чином, строк позовної давності для звернення з позовом до суду щодо платежів за березень 2018 року сплив у квітні 2021 року.

До суду позивач звернувся 14 січня 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо платежів, які мали сплачувати відповідачі.

30 березня 2020 року Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року.

З наданого позивачем розрахунку (а.с.5–6) вбачається, що за період з березня 2018 року по 31 жовтня 2021 року відповідачам було нараховано 22 750,00 грн заборгованості, яку вони не сплатили у встановлені строки.

Відтак, застосування строку позовної давності, про що просили відповідачі по справі, не може підлягати задоволенню, оскільки із набранням чинності окремих положень Закону № 540-IX відбулася зміна строків давності.

Разом з тим, доводи апелянта знайшли своє підтвердження, з урахуванням чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, позаяк судом першої інстанції не було враховано законодавчі положення щодо зміни строків позовної давності у зв`язку з введенням загальнодержавного карантину.

Тому, позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «МТМ» заборгованості по сплаті комунальних послуг за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 22 750,00 підлягають задоволенню.

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, Концерн «МТМ» має право на компенсацію відповідачами суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,–

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20 квітня 2022 року по цій справі скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Позов концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 22 750,00 грн (двадцять дві тисячі сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн по 1 135,00 грн (одна тисяча сто тридцять п`ять гривень 00 копійок) з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн по 1 702,50 грн (одна тисяча сімсот дві гривні 50 копійок) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков