ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1005/19                                                    Суддя першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 листопада 2022 року                                                                              м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,
при секретарі                     - Масловській К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Відповідач, Украерорух) про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1  405  425,1 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.06.2019, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.08.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 30.01.2020 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 - рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції не було правильно визначено предмет спору і характер спірних правовідносин, а судом апеляційної інстанції указаних помилок не було виправлено.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 позов задоволено частково - стягнуто з Украероруху на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 211  788,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок з Позивачем при звільненні проведено Відповідачем 04.02.2019, то вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 13.09.2010 по 04.02.2019 є обґрунтованими, однак належна до стягнення сума підлягає зменшенню з урахуванням принципів справедливості, пропорційності та з огляду на фактичні обставини цієї справи.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його у повному обсязі та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що при прийнятті рішення суд не врахував ряд позицій Верховного Суду в аналогічних справах, а також залишив поза увагою, що предметом спору є стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, а не середнього заробітку, а відтак безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Наголошує також на неправильному застосуванні судом норм процесуального права, а саме ч. 5 ст. 122 КАС України, за якою строк звернення до суду із такими позовами складає один місяць. Підкреслює, що протягом восьми років був відсутній спір щодо повного розрахунку при звільненні. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 26.10.2022.
Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано висновки Верховного Суду у постанові від 09.07.2020 у справі №320/6659/18, яка є аналогічною справі №320/1005/19, а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен бути стягнутий на користь ОСОБА_1 у повному обсязі.
Після усунення визначених в ухвалі від 16.11.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на неї.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Украерорух просить залишити її без задоволення. Свою позицію поряд з доводами, які збігаються з аргументами апеляційної скарги, обґрунтовує тим, що суд правильно вказав на необхідність застосування принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також застосував до спірних правовідносин релевантну практику Верховного Суду.
Відзиву на апеляційну скаргу Украероруху від ОСОБА_1 не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2022 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.11.2022.
У судовому засіданні представник Позивача доводи власної апеляційної скарги підтримав, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Відповідача. Крім того, підкреслив, що у випадку застосування принципу співмірності сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має обчислюватися пропорційно до загальної суми, яка повинна була бути виплачена під час звільнення. Також вказав на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності вини у діях роботодавця.
Представник Відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарг Украероруху, наголошуючи на необґрунтованості апеляційної скарги ОСОБА_1 , підкресливши, що Позивач безпідставно та без наявних на те причин тривалий час зволікав із зверненням про виплату одноразової грошової допомоги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відповідача підлягає задоволенню, апеляційна скарга Позивача - залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 № 600 був відряджений із Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі.
Наказом Міністра оборони України від 18.08.2010 № 827 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) з посади заступника начальника відділу з організації та використання повітряного простору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (т. 1 а.с. 9).
Згідно витягу з наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 13.09.2010 № 507/0 ОСОБА_1 звільнений із служби з вислугою років у Збройних Силах - 30 років, пільгова вислуга років - 31 рік 1 місяць (т. 1 а.с. 10).
Судом першої інстанції також встановлено, що у зв`язку з тим, що Позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, останній звернувся із позовом до Київського окружного адміністративного суду, в якому просив стягнути з Відповідача заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 211  788,00 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 у справі № 320/5790/18, яке набрало законної сили 02.01.2019, задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Украероруху заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 30 років служби у розмірі 211  788, 00 грн (т. 1 а.с. 6-8).
На виконання вказаного судового рішення Відповідач 04.02.2019 здійснив виплату Позивачу зазначеної грошової допомоги в розмірі 211  788,00 грн (т. 1 а.с. 14).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 19, 43 Конституції України, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Постанова №100), а також ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі, а в сумі, що є розумною, пропорційною та справедливою.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Украерорухом) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Із змісту встановлених у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 у справі №320/5790/18, яке набрало законної сили 02.01.2019, обставин вбачається, що із заявою про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 22.08.2018 звернувся до Украероруху, яке у свою чергу листом від 06.09.2018 повідомило заявника про відсутність підстав для її виплати з огляду на відсутність коштів та необхідність звернення до Міністерства оборони України.
Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що спір щодо невиплаченої одноразової грошової допомоги виник, як правильно підкреслив Украерорух в апеляційній скарзі, майже через вісім років після звільнення Позивача у вересні 2010 року, а саме - у серпні 2018 року.
Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру в частині, що стосується одноразової грошової допомоги, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 825/742/16, на правильності застосування якої в аналогічних за змістом правовідносинах вказав Верховний Суд й в ухвалі від 21.11.2022 у справі №320/8322/20.
Зазначені обставини справи залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до прийняття помилкового рішення у цій справі, а відтак останнє в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Щодо посилання Украероруху на пропуск ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду із цим позовом колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як було встановлено раніше, позовна заява направлена засобами поштового зв`язку до суду першої інстанції у лютому 2019 року, виплата одноразової грошової допомоги на виконання рішення суду здійснена 04.02.2019, а відтак з урахуванням позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 позов поданий у межах встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку.
Аргументи апеляційної скарги Відповідача про те, що судом першої інстанції неправильно визначено предмет цього позову судова колегія відхиляє, оскільки, як правильно встановив Київський окружний адміністративний суд, спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності Відповідача за затримку розрахунку при звільненні. На цьому також наголосив і Верховний Суд у постанові від 30.01.2020 у цій справі, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
З приводу аргументів апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність застосування при вирішенні цього спору позиції Верховного Суду у справі №320/6659/18 колегія суддів зауважує, що у постанові суду касаційної інстанції не надавалась оцінка можливості застосування положень ст. 117 КЗпП України через призму строку, із спливом якого виник спір щодо неповного розрахунку при звільненні, а відтак ця позиція Верховного Суду до спірних у цій справі правовідносин не застосовується.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою відсутність протягом майже восьми років з моменту звільнення Позивача спору з Відповідачем щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Наведені вище обставини, як вже було зазначено вище, є підставою для скасування судового рішення у частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Відповідача задовольнити, апеляційну скаргу Позивача - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти у ній нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки доказів понесення інших ніж витрати на сплату судового збору витрат Украерорухом як суб`єктом владних повноважень не надано, то останні в силу ч. 3 ст. 139 КАС України не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
          Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 
          Судді                                                                                  Н.П. Бужак
                                                                                                    М.І. Кобаль
Повний текст постанови складено та підписано 30 листопада 2022 року.